Справа № 344/5226/24 
Провадження № 22-ц/4808/907/26
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Баркова В. М.,
судді: Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
секретар: Шемрай Н. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Баран Василь Володимирович на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2026 року в складі судді Антоняка Т. М., ухвалене у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 09 березня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.
Позовні вимоги мотивував тим, що він є домовласником та співвласником нерухомого майна, яким є квартира АДРЕСА_1 . Його частка та частки інших 4-х співвласників становить рівні частки по 20 (двадцять) відсотків кожного.
На даний момент виникла потреба виділення з спільної сумісної власності в натурі частки з квартири за вищевказаною адресою. Крім цього, зазначає, що один із співвласників – ОСОБА_1 пред`явив до позивача вимогу надати йому ключі від оспорюваної квартири. Інші співвласники, у тому числі і позивач, з такими вимогами відповідача категорично не погоджуються. Зауважує, що виділити у даній квартирі частку ОСОБА_1 для проживання неможливо. 
Так, вищезгадана квартира розташована на 2-му поверсі, двохповерхового будинку, площею 29,7 кв.м, 1-а кімната площею 17,7 кв.м, 2-а кімната площею 12,00 кв.м, кімнати прохідні, кухня площею 5,4 кв.м, ванна площею 3,5 кв.м, коридор площею 5,3 кв.м, сходова площею 4,0 кв.м. Встановити окремий вхід, окреме газове постачання, опалення, водовідведення та освітлення, технічно неможливо. Єдиним варіантом для відповідача, оскільки його частка невелика, залишається сплата вартості його частки. 
Позивач зазначає, що відповідач з 1999 року до і після смерті матері та після її приватизації (2000 рік) у квартирі не проживав, ніякої участі у ремонті та благоустрою квартири не приймав, платежі не сплачував. Також вказує, що відповідач має житло за адресою: АДРЕСА_2 .
З огляду на вищезазначене, позивач просить змінити статус власності на нерухоме майно (квартири), яким є спільна сумісна власність на спільну часткову власність з виділенням кожному із співвласників: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 нерухоме майно (квартира) в рівних частинах за адресою: АДРЕСА_3 . 
06 листопада 2024 року ОСОБА_1 також звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, у якій посилався на те, що він зареєстрований та є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Однак вимушений проживати за адресою: АДРЕСА_2 . 
У той же час, ОСОБА_2 , який є його братом та одним із співвласників квартири на АДРЕСА_3 , фактично використовуючи вказану квартиру для власних цілей, вчиняє йому перешкоди у користуванні його власністю, шляхом відмови надати йому ключі до вказаного житлового приміщення. 
Так, внаслідок відмови відповідача в забезпеченні вільного доступу позивачу до його власності, останній, несе не передбачені законом обмеження в праві користування власним житловим приміщенням.
У зв`язку з наведеним просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні його власністю, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_3 ;
- вселити ОСОБА_1 , в квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ;
Ухвалою суду Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2024 року справу № 344/5226/24 за позовом ОСОБА_2 та справу № 344/19910/24 за позовом ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження (а.с. 8
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2026 рокупозов ОСОБА_2 про зміну статусу власності на нерухоме майно (квартиру) зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність із виділенням часток задоволено.
Змінено правовідношення шляхом зміни спільної сумісної власності на спільну часткову власність із визначенням часток співвласників у спільній частковій власності на об`єкт нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Виділено кожному із співвласників: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частинах право власності на нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат – Баран В. В. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення скасувати та постановити нове рішення, яким вказаний позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд відмовляючи у задоволенні його позову виходив з того, що він не надав належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 ОСОБА_1 чиняться перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 майном. Однак, на думку апелянта такий висновок суду є помилковим.
Так, ОСОБА_1 письмово 08 березня 2024 року звертався до відповідача із заявою про отримання від нього ключів від квартири за адресою:АДРЕСА_3 . Вказаний лист залишено ОСОБА_2 без відповіді. Факт отримання даного листа підтверджує ОСОБА_2 у своєму позові.
Крім того, суд в оскаржуваному рішенні посилається на те, що у справі відсутнє звернення ОСОБА_1 до поліції, що апелянт не заперечує. Однак, з тексту долученої до справи відповіді Івано-Франківського РУП вбачається, що позивач звертався до поліції у зв`язку із не допуском його до оспорюваної квартири. 
Також, у відзиві на позовну заяву апелянта, як і в судових засіданнях ОСОБА_2 не заперечував факту, що останнім чиняться перешкоди у користуванні апелянтом вказаним приміщенням.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, оскаржуване рішення є законним та обгрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2026 року без змін.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Баран В. В. оскаржує рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2026 року лише в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, тому в іншій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У судове засідання відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не з`явились, за місцем реєстрації відповідачів, судом було направлено судові повістки-повідомлення, які повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», з урахуванням положень частини 8 статті 128 ЦПК України, сторони є такими, що належно повідомлені про дату, місце та час судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Барана В. В., які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Григорьєва І. О., які просили рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд врахував те, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки між позивачем і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності, а тому встановивши, що частки кожного із співвласників на спірне житло є рівними, кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, відтак відсутні правові підстави для усунення перешкод позивачу у користуванні спірним житловим приміщенням.
Однак, повністю погодитись із цими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 2001 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 - брату, ОСОБА_3 - дружині, ОСОБА_4 – сину та ОСОБА_6 – дочці в рівних долях (а.с. 16).
Квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 47,9 кв.м., складається із двох кімнат житловою площею 29,7 кв.м.: 1-а кімната площею 17,7 кв.м., 2-а кімната площею 12,00 кв.м., кухня площею 5,4 кв.м., ванна площею 3,5 кв.м., коридор площею 5,3 кв.м., сходова клітка площею 4,0 кв.м., що встановлено з копії Технічного паспорту (а.с. 15 ).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 457/726/17, від 11 липня 2023 року у справі № 129/1337/20.
З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.
З огляду на вищезазначені норми матеріального права, колегія суддів зауважує, що у справах про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, належними відповідачами є власники житлового приміщення. 
Колегія суддів зауважує, що у даній справі згідно свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 2001 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_2 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 - брату, ОСОБА_3 - дружині, ОСОБА_4 – сину та ОСОБА_6 – дочці в рівних долях (а.с. 16).
При цьому з матеріалів справі вбачається, що всі співвласники заперечували проти вселення ОСОБА_1 до спірної квартири.
Водночас, при зверненні до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначив відповідачем лише ОСОБА_2 .
Враховуючи, що власниками спірного житлового будинку є не лише ОСОБА_2 , а й ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , то належними відповідачами у даній справі повинні бути усі вищевказані особи.
При цьому до участі у справі судом першої інстанції інші співвласники спірного житлового будинку залучені не були. Водночас, апеляційний суд не наділений повноваженнями на стадії апеляційного розгляду здійснювати залучення до участі у справі осіб в якості співвідповідачів.
Зазначених висновків Верховного Суду та норм права суд першої інстанції не врахував, неповно з`ясував обставини справи, та не встановив коло відповідачів у цій справі. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення,якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Баран Василь Володимирович – задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 березня 2026 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення – скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 25 травня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта