Справа №576/750/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2322/26 	
Категорія - 44 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сидоренко А.П. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Нестеренка М.В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 травня 2026 року ухвалене в м. Глухів у складі судді Усенко Л.М. в цивільній справі №576/750/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Сумський окружний адміністративний суд про визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди,
в с т а н о в и в:

26 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Глухівського міськрайонного суду Сумської області з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Сумський окружний адміністративний суд та остаточно уточнивши позовні вимоги, просив визнати протиправною бездіяльність Держави Україна, що полягає у незабезпеченні розгляду його справи судом у розумний строк; встановити факт порушення Державою Україна ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; визнати, що внаслідок бездіяльності суду йому фактично відмовлено у доступі до правосуддя; визнати порушення його прав як учасника бойових дій; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 40000 грн моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час розгляду адміністративної справи суддя Сумського окружного адміністративного суду Сидорук А.І. понад дев`ять місяців не ухвалює рішення та не вчиняє процесуальних дій, чим, на думку позивача, порушує його право на розгляд справи упродовж розумного строку та доступ до правосуддя.
Позивач є учасником бойових дій та внаслідок бездіяльності суду та відсутності судового захисту не може повноцінно реалізувати свої соціальні права, обмежений у доступі до державних органів, зазнає негативних наслідків для честі, гідності та репутації.
Зазначає, що йому завдана шкода діями (бездіяльністю) суду, а саме: безпідставним затягуванням розгляду справи, невиконанням обов`язку розглянути справу у розумний строк, відсутністю ефективного судового захисту. Через вказане позивач перебуває у стані правової невизначеності, зазнає моральних страждань, не може реалізувати свої права.
Внаслідок протиправної бездіяльності держави, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у постійному психологічному напруженні, відчутті правової невизначеності, порушенні нормального способу життя, приниженні честі та гідності.
Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 квітня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, третя особа Сумський окружний адміністративний суд в частині вимог про встановлення факту порушення Державою Україна ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнання, що внаслідок бездіяльності суду позивачу фактично відмовлено у доступі до правосуддя та визнання порушення його прав як учасника бойових дій.
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 травня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував особливості відповідальності держави, передбаченої статтями 1173, 1174 ЦК України, та безпідставно поклав на позивача надмірний тягар доказування. Апелянт вважає, що матеріалами справи підтверджено наявність усіх необхідних умов для покладення на державу відповідальності, а саме протиправності дій (бездіяльності), шкоди та причинного зв`язку між ними.
На думку апелянта, суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність моральної шкоди, не врахувавши практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сам факт порушення прав особи може свідчити про завдання моральних страждань. Зазначає, що протиправні дії державних органів, зокрема арешт рахунку, на який надходили належні йому виплати та пільги як учаснику бойових дій, спричинили моральні переживання, почуття безпорадності, соціальної незахищеності та необхідність докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав.
Також апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет спору, фактично ототожнивши вимоги про відповідальність держави з оскарженням дій судді. Предметом позову була саме бездіяльність держави Україна за порушення позитивного обов`язку забезпечити розгляд справи упродовж розумного строку, ефективний засіб юридичного захисту, ефективне функціонування судової системи.
Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду про відсутність підстав для відшкодування шкоди через відсутність рішення Вищої ради правосуддя чи притягнення судді до відповідальності, оскільки право на компенсацію не ставиться у залежність від наявності таких рішень.
Посилаючись на практику ЄСПЛ, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував критерії оцінки розумності строку розгляду справи, не проаналізував складність справи, поведінку сторін та органів влади, ефективність провадження й виправданість його тривалості, а також не врахував, що справа розглядалася у спрощеному провадженні та не була складною.
Також апелянт вважає, що суд не надав належної оцінки доказам, характеру та наслідкам порушення його прав, статусу учасника бойових дій, не врахував практику Верховного Суду та ЄСПЛ, а рішення не містить належного мотивування, у зв`язку з чим не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до такого висновку.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій згідно посвідчення, виданого 01 серпня 2019 року (т. І а.с. 8).
10 червня 2025 року він звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовом до відділу поліції № 1 (м. Глухів) Шосткинського РУП ГУНП в Сумській області, у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо внесення позивача до бази розшуку МВС як особи, яка ухиляється від мобілізації, зобов`язати відповідача виключити інформацію про нього з бази розшуку МВС та надати відповідь на звернення (т. І а.с. 9-31).
Ухвалою судді Сумського окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року у справі № 480/4602/25 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (т. І а.с. 61-62).
04 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до Сумського окружного адміністративного суду клопотання про прискорення розгляду справи (т. І а.с. 90-91).
05 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про відвід судді Сидорука А.І. у справі № 480/4602/25, яку мотивував затягуванням розгляду справи (т. І а.с. 92-94). 
08 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до Сумського окружного адміністративного суду клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів (т. І а.с. 33-34).
Ухвалою суду від 08 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 від 05 вересня 2025 року про відвід судді визнано необґрунтованою та передано для вирішення іншим складом суду (т. І а.с. 63-64).
Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року до участі у справі як другого відповідача залучено ГУНП у Сумській області. Суд зобов`язав зазначений орган у триденний строк надати до суду належним чином засвідчені копії всіх документів, у тому числі подання ТЦК та СП, на підставі яких до бази МВС внесено інформацію про ОСОБА_1 як особу, що ухиляється від мобілізації (т. І а.с. 65–66). 
12 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав клопотання про залучення співвідповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. І а.с. 111-112, 147-158).
17 вересня 2025 року представником ГУНП у Сумській області подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 (т. І а.с. 124-134).
18 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав заперечення на відзив на позов ГУНП в Сумській області та заяву про уточнення позовних вимог (т. І а.с. 35-38, 95-97).
19 вересня 2025 року ГУНП в Сумській області подало до суду заперечення на клопотання (заяву) та заперечення на відповідь на відзив (т. І а.с. 39-41, 138-140).
19 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав клопотання про залучення співвідповідача (т. І а.с. 98-100), відповідь на відзив відповідача ГУНП в Сумській області (т. І а.с. 105-108) та заяву про уточнення позовних вимог (т. І а.с. 116-118).
23 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав клопотання про долучення доказів та заперечення на заперечення відповідача щодо заяви про уточнення позовних вимог (т. І а.с. 42-44, 109-110).
Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року залучено до участі у справі ІНФОРМАЦІЯ_2 в якості другого відповідача, зобов`язано його у п`ятнадцятиденний строк надати до суду належним чином засвідчені копії всіх документів, у тому числі подання, на підставі яких до бази МВС внесено інформацію про ОСОБА_1 як особи, яка ухиляється від мобілізації (т. І а.с. 67-68).
19 листопада 2025 року ОСОБА_1 подав заяву, у якій просив суд вважати подані раніше відзив та заперечення такими, що подані ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки їх подав його структурний підрозділ, не приймати новий відзив від відповідача, а у випадку подання нового відзиву – здійснити оцінку його допустимості з урахуванням пропуску строку та його заперечень (т. І а.с. 69-70).
Також 19 листопада 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог (т. І а.с. 135-137).
26 листопада 2025 року ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив (т. І а.с. 45-48).
05 грудня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 подав відзив на позовну заяву та клопотання про поновлення процесуального строку для його подання (т. І а.с. 71-83, 101-104).
05 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив (т. І а.с. 84-89).
18 січня 2026 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про прискорення розгляду справи (т. І а.с. 141-143).
19 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради правосуддя зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (т. І а.с. 49-56).
08 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив визнати, що обставини у справі № 480/4602/25 з`ясовані у повному обсязі, ухвалити судове рішення на підставі наявних матеріалів без подальшого зволікання та забезпечити дотримання принципу розумних строків судового розгляду (т. І а.с. 57-59).
Також 08 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити строк для ухвалення судового рішення у справі № 480/4602/25, ухвалити судове рішення у найкоротший можливий строк на підставі наявних матеріалів та забезпечити дотримання принципу розумних строків розгляду справи, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Т. І а.с. 113-115).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пов`язував завдання йому моральної шкоди з тривалим розглядом справи, який вважав надмірним. Разом із тим суд зазначив, що доводи позивача щодо наявності моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, тоді як відповідно до статті 81 ЦПК України обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладається саме на цю сторону.
Суд також звернув увагу на те, що суди та судді не можуть бути відповідачами у справах щодо оскарження процесуальних дій чи бездіяльності, вчинених під час розгляду справ, а також щодо оскарження ухвалених ними судових рішень. Перевірка законності таких дій та рішень здійснюється виключно в апеляційному та касаційному порядку в межах відповідного судового провадження. Встановлені законом обмеження спрямовані на забезпечення незалежності суддів та принципу правової визначеності й не свідчать про обмеження права особи на доступ до правосуддя.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявності протиправної бездіяльності держави, а також не надав належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, її характеру, розміру та причинного зв`язку між заявленою шкодою і обставинами, на які він посилався. Оскільки позивач не довів наявності всіх елементів цивільно-правової відповідальності, необхідних для відшкодування моральної шкоди, у задоволенні позову було відмовлено.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.
Разом з тим відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19).
У зазначеній справі позивачем оскаржується бездіяльність держави України у незабезпеченні розгляду справи судом, отже за змістом позовних вимог наявні підстави вважати, що це є публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, а тому підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.
Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Отже позовна вимоги про стягнення моральної шкоди заявлена в одному провадженні з вимогою про визнання протиправної бездіяльності держави, що полягає у незабезпеченні розгляду справи судом, а тому відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України також повинна розглядатися адміністративним судом.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Оскільки суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про можливість розгляду цієї справи за правилами цивільного судочинства, а також враховуючи, що позовні вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі. 
З цих причин доводи апеляційної скарги по суті спору оцінці апеляційним судом не підлягають. 
За змістом ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України,

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20 травня 2026 року – скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Сумський окружний адміністративний суд про визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди закрити.
Роз`яснити, що розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Сумський окружний адміністративний суд про визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
Роз`яснити позивачу право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Сумського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Попередити про те, що у разі неподання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, після закінчення строку на її подання, матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий -  	А.П. Сидоренко	

Судді: О.І. Собина 

М.В. Нестеренко