Справа № 629/755/26
Номер провадження 2/629/729/26 
РIШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2026 року м.Лозова
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого-судді Мицик С.А., за участю секретаря судового засідання – Воєводіної О.В., представника позивача- Попова А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляції та 3 відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання,-
ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення інфляції та 3 відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 грудня 2022 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_1 було частково задоволено позовні вимоги про поділ майна подружжя. 18 вересня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду було частково задоволено апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року - скасовано в частині вирішення позовних вимог щодо поділу тимчасових торговельних споруд і автомобіля між подружжям, та ухвалено нове рішення в цій частині. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя дев`яти тимчасових торговельних споруд — блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , та автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - задоволено частково. Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дев`ять тимчасових торговельних споруд — блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , та автомобіль марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя, у наступний спосіб: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на дев`ять тимчасових торговельних споруд — зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд — зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 544 500 грн. 22 січня 2025 року постановою Верховного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року в частині вирішення позову про поділ тимчасових торговельних споруд залишено без змін. 10 лютого 2025 року Амур - Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист №629/3710/20 щодо примусового стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд - блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 544 500 грн., на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року. 01 квітня 2025 року Головним державним виконавцем Лозівського ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №77663262 з виконання вищевказаного виконавчого листа. Оскільки відповідачкою належним чином не виконувалось рішення суду, позивач звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою про стягнення індексу інфляції та три проценти річних за невиконання грошового зобов?язання. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.08.2025 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 18 вересня 2024 року по 11 червня 2025 року у сумі 52665,02 грн., та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов?язання у розмірі 11 918,46 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 15.12.2025 року рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.08.2025 року залишено без змін. Залишок заборгованості станом на 05.06.2025 року склав 530097,30 грн. Згідно листа №117358/26.12-30/8 від 29 грудня 2025 року, наданого Лозівським ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_4 як боржником 12.05.2025 року було перераховано 1675,43 грн., згідно платіжного доручення №7013; 30.05.2025 року було перераховано 12727,27 грн., згідно платіжного доручення №7938; 26.06.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №9771; 29.07.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №11577; 19.08.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №12787; 18.09.2025 року було перераховано 5000,00 грн., згідно платіжного доручення №15071; 26.09.2025 року було перераховано 3181,81 грн., згідно платіжного доручення №15563; 17.10.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №16977; 02.12.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №19683; 04.12.2025 року було перераховано 181,81 грн., згідно платіжного доручення № 19810; 12.12.2025 року було перераховано 90908,09 грн., згідно платіжного доручення №20437; 15.12.2025 року було перераховано 394460,99 грн., згідно платіжного доручення №20487. У зв?язку з повним стягненням заборгованості, 15.12.2025 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та скасовано всі заходи примусового виконання рішення. Таким чином, оскільки відповідачка продовжувала не виконувати рішення суду, грошові кошти, які стягнуті з неї, частково знецінилися з огляду на інфляційні процеси. Крім того, оскільки відповідачка фактично користувалась вказаними грошовими коштами, вона зобов?язана сплатити 3% річних за таке користування за період з 12.06.2025 року по 15.12.2025 року. Враховуючи викладене, представник позивача просив стягнути з відповідачки на користь позивача інфляційні втрати за період з 12.06.2025 року по 15.12.2025 року у розмірі 12383,84 грн. та 3% річних у розмірі 7769,59 грн., витрати по сплаті судового збору , а також витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. 
Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник відповідача надала заяву по суті справи, в якій просила проводити розгляд справи за їх з відповідачкою відсутності. За змістом заяви зазначила, що зобов?язання, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме щодо сплати вартості майна за результатами поділу спільного майна подружжя, не має ознак договірного або деліктного зобов?язання. Дане зобов?язання відповідачки не пов?язано з укладенням будь-якого договору чи відшкодуванням заподіяної шкоди, зобов?язання відповідачки щодо сплати частки ринкової вартості дев?яти тимчасових торговельних споруд - у розмірі 544 500 грн. не містить визначеного строку його виконання, що у свою чергу виключає настання такої умови, як прострочення виконання грошового зобов`язання. ОСОБА_4 не реалізовувала тимчасові торговельні споруди шляхом їх продажу, а тому не мала можливості сплатити визначену судом суму коштів в найкоротший строк. Погашення суми боргу здійснювалося ОСОБА_4 за рахунок доходу, отримуваного як ФОП. А тому, отримуючи нестабільний та невеликий дохід, ОСОБА_4 не мала можливості здійснити сплату вартості спірного майна одноразовим платежем. Зазначила, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною адвокатом роботою, отже їх розмір є необгрунтованим та недоведеним. Зауважила, що позов, який наразі розглядається в рамках цивільної справи №629/755/26, ідентичний тому позову, який був складений адвокатом Поповим А.О. в рамках цивільної справи №629/4119/25. Предметом позову у справі №629/4119/25 так само було стягнення індексу інфляції та 3% річних за невиконання грошового зобов?язання, що підтверджується змістом судового рішення по справі №629/4119/25, яке долучено представником позивача до позову. Тобто адвокатом складено позовну заяву, яка повністю дублює за змістом раніше складений позов, який розглядався в рамках цивільної справи №629/4119/25. Наведене свідчить, що адвокатом не вчинено жодної поглибленої роботи щодо збору доказів, аналізу матеріальних норм права та судової практики з розгляду аналогічних спорів. Фактично робота адвоката грунтувалась на внесенні певних математичних коректив у розрахунки, при цьому решта змісту позову, структура та правові обґрунтування залишились ідентичними з тим позовом, який розглядався в рамках цивільної справи №629/4119/25. Враховуючи наведене, з огляду на складність та малозначність справи, ціну позову, обсягу фактично виконаної роботи, сторона відповідачки вважає, що заявлені стороною позивача витрати часу є надмірно завищеними, а вартість цих витрат не відповідає критерію розумності.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
28.12.2022 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_1 частково задоволено позовні вимоги про поділ майна подружжя. Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 загальною площею 40,2 кв.м, житловою площею 18,2 кв.м; визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль TOYOTA COROLLA номер VIN № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 23975,50 грн. різниці вартості вказаного майна при поділі. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості дев`яти тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в розмірі 529249,50 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с.27-29).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності по частині за кожним на житловий будинок АДРЕСА_5 загальною площею 40,2 кв.м, житловою площею 18,2 кв.м. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності по частині за кожним на квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль TOYOTA COROLLA номер VIN № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частину ринкової вартості автомобіля TOYOTA COROLLA номер VIN № НОМЕР_3 , 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 у розмірі 23975,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частину коштів, витрачених на будівництво дев`яти тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, у розмірі 264094,50 грн.(а.с.30-34).
Постановою Верховного суду від 17 січня 2024 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про поділ між подружжям дев`яти торговельних споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , та автомобіля марки Toyota Corolla, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.35-48).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року - скасовано в частині вирішення позовних вимог щодо поділу тимчасових торговельних споруд і автомобіля між подружжям, та ухвалено нове рішення в цій частині. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя дев`яти тимчасових торговельних споруд — блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , та автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 - задоволено частково. Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дев`ять тимчасових торговельних споруд — блокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , 2-Г, та автомобіль марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя, у наступний спосіб: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "Toyota Corola", 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_4 право власності на дев`ять тимчасових торговельних споруд — зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд — зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 544 500 грн. (а.с.49-56).
22 січня 2025 року Постановою Верховного Суду постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2024 року в частині вирішення позову про поділ тимчасових споруд залишено без змін (а.с.57-65).
01 квітня 2025 року головним державним виконавцем Лозівського ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №77663262 з виконання виконавчого листа №629/3710/20, виданого 10.02.2025 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частки ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд — зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_7 , АДРЕСА_3 , у розмірі 544 500 грн. (а.с.68).
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.08.2025 року у справі № 629/4119/25 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати за період з 18 вересня 2024 року по 11 червня 2025 року у сумі 52665,02 грн., та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов?язання у розмірі 11 918,46 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 15.12.2025 року рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.08.2025 року залишено без змін (а.с.19-26).
З копії листа Лозівського ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 29.12.2025 року вбачається, що на примусовому виконанні з 01.04.2025 року перебувало виконавче провадження №77663262 з примусового виконання виконавчого листа 629/3710/20 від 10.02.2025 року Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі - 544500,00 грн. 01.04.2025 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №77663262. Стягнення коштів проводилось примусовим списанням коштів з рахунків боржника, шляхом винесення платіжних інструкцій. Згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень в період з 01.04.2025 року по 15.12.2025 року на користь ОСОБА_1 було перераховано кошти в розмірі 544500,00 грн., а саме:12.05.2025 року було перераховано 1675,43 грн., згідно платіжного доручення №7013; 30.05.2025 року було перераховано 12727,27 грн., згідно платіжного доручення №7938; 26.06.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №9771; 29.07.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №11577; 19.08.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №12787; 18.09.2025 року було перераховано 5000,00 грн., згідно платіжного доручення №15071; 26.09.2025 року було перераховано 3181,81 грн., згідно платіжного доручення №15563; 17.10.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №16977; 02.12.2025 року було перераховано 7272,72 грн., згідно платіжного доручення №19683; 04.12.2025 року було перераховано 181,81 грн., згідно платіжного доручення № 19810; 12.12.2025 року було перераховано 90908,09 грн., згідно платіжного доручення №20437; 15.12.2025 року було перераховано 394460,99 грн., згідно платіжного доручення №20487. У зв?язку з повним стягненням заборгованості, 15.12.2025 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та скасовано всі заходи примусового виконання рішення (а.с.70).
Згідно ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій ідеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»).
В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.
За загальним правилом для примусового виконання судового рішення необхідно, щоб воно набуло законної сили, і щоб особа, на користь якої щось присуджено судом («стягувач»), попросила суд посприяти у примусовому виконанні присудженого. Для цього вона повинна звернутися до суду, який постановив рішення, із заявою (клопотанням) про видачу так званого «виконавчого документа» (виконавчого листа, наказу, ордеру тощо). Далі з цим виконавчим документом стягувач має звернутися до конкретного виконавця (судового пристава, бейліфа, маршала, державного, присяжного, приватного виконавця тощо), який є носієм державної влади і який безпосередньо звертає рішення до виконання, застосовує до боржника або до належного йому майна заходи, що дозволяють виконати за боржника його зобов`язання перед стягувачем.
Порядок примусового виконання за боржника його зобов`язань перед стягувачем (або примусового виконання судового рішення) отримав назву «виконавче провадження».
В Україні статтею 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності тощо (ст. 2 Закону № 1404-VIII), які кореспондуються з статтею 4 Закону №1403-VIII«Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № № 1403-VIII), а також з основними засадами (принципами) здійснення судочинства судами загальної юрисдикції, що передбачені у відповідних процесуальних законах.
Так, відповідно до статті 5 вказаного Закону «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Абзацом другим частини першої статті 19 Закону «Про виконавче провадження» передбачено, що право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення і в силу приписів статті 18 цього Закону зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за період з 12 червня 2025 року по 15 грудня 2025 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування суми боргу, підтверджених рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України).
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом вказаної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач в період часу з 12.06.2025 по 15.12.2025 мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, якою також стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частку ринкової вартості дев`яти тимчасових торговельних споруд - зблокованих торговельних павільйонів з реалізації промислових та продовольчих товарів, що розташовані за адресою: Харківська область, м. Лозова, по вул. Покровській, 2-Б, АДРЕСА_8 , у розмірі 544 500 грн.
Вказані обставини свідчать про те, що між сторонами наявні грошові зобов`язання.
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Подібні правові висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 08 червня 2022 року по справі №688/2332/20 (провадження №61-6400св21) та суд першої інстанції при вирішенні даного спору, керуючись вимогами ч. 4 ст. 263 ЦК України, їх враховує. Саме у зазначеній постанові Верховний Суд, визначаючи порядок обчислення трьох відсотків річних за відповідною формулою, враховував за базу нарахування стягнуту за судовим наказом суму боргу, що включала тіло кредиту та відсотки за його користування.
Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних та інфляційних втрат. 
Зобов`язання відповідача виконати рішення суду, яким стягнуто з неї на користь позивача грошові кошти, є грошовим зобов`язанням, а тому з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 12.06.2025 року по 15.12.2025 року у розмірі 20113,43 грн., згідно наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом, з яких: 12383,84 грн. - сума інфляційних втрат та 7769,59 грн. - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовано стороною відповідачки, а тому позов слід задовольнити.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, позивачем додано: договір про надання правової допомоги №4 від 28.01.2026 року, ордер, опис виконих робіт до договору про надання правової допомоги №4 від 28.01.2026 року, квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №4735508719.5.1 від 29.01.2026 року на суму 5000 грн., ордеру, копії посвідчення та свідоцтва.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат(ч.2 ст. 137 ЦПК України).
Статтею 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відповідно до правової позиції викладеної у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Матеріалами справи дійсно підтверджується надання адвокатом Поповим А.О. позивачу ОСОБА_1 послуг з професійної правничої допомоги, а саме отримання(зняття копій) документів, складання позовної заяви та участь у судових засіданнях 23.04.2026 з 14:01 до 14:14, 15.05.2026 (в режимі відеоконференції з власних технічних засобів) з 09:59 до 10:07, 08.06.2026 з 10:58 до 11:35, що підтверджується протоколами судових засідань.
При цьому, суд враховує, що позовна заява не є значною за обсягом і складною з точки зору її змісту, та є ідентичною за змістом цивільному позову, що був вирішений Лозівським міськрайонним судом Харківської області 07.08.2025 року у цивільній справі № 629/4119/25; фактично робота адвоката грунтувалась на внесенні певних математичних коректив у розрахунки; участь адвоката у судових засіданнях була не тривалою і становила менше години.
Зважаючи на складність та конкретні обставини цієї цивільної справи, необхідність дотримання критерію співмірності та розумності розміру понесених сторонами витрат, реальності адвокатських витрат, характер виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню з відповідача у розмірі 2 000 грн.
На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Керуючись ст. ст.2, 4, 12, 76-82, 133, 137, 141, 259, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ :
Позов-задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.п.н. НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_9 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_10 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_11 , інфляційні втрати за період з 12 червня 2025 року по 15 грудня 2025 року у сумі 12383,84 грн., та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 7769,59 грн., а всього 20113 (двадцять тисяч сто тринадцять) гривень 43 копійки.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.п.н. НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_9 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_10 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_11 , витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і.п.н. НОМЕР_4 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_9 , судовий збір на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_10 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_11 , в розмірі 1331 (одну тисячу триста тридцять одну) гривню 20 копійок. 
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.А.Мицик