СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 949/1881/25

пр. № 2/759/3503/26
13 травня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Журибеда О.М.
за участю секретаря - Шило М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова Група «Тас» про відшкодування шкоди, завданої каліцітвом внаслідок ДТП,-
ВСТАНОВИВ:
19.08.2025 р. до Святошинського районного суду м. Києва надійшов зазначений позов, в якому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь: 127800,00 грн. страхового відшкоудвання за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності відповідачем; 192200,00 грн. страхового відшкодування за шкоду, пов`язана з лікуванням позивача, а також судові витрати. 
Звертаючись до суду з позовом позивач позовні вимоги мотивувала тим, що 07.01.2024 року о 14 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Toyota Rav4», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою М-06, сполучення «Київ-Чоп» у напрямку м. Києва, при проїзді ділянки на 511 км+850 м., поблизу с. Дідилів, Львівського району, Львівської області, порушила вимоги ПДР України, а саме: п.п. 1.2, 1.5, 2.3 «б», «д», 12.1 та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки «1.1!, які виразилися тому, що водій керуючи транспортним засобом, який перебував у техніно-справному стані, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не відрегувала на її зміну і на ділянці дороги з двостороннім рухом, яка має по одній смузі для кожного напрямку без причин технічного характеру, перетнула осьову суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки та виїхала на зустрічну смугу, по якій в цей час рухався автомобіль марки «Mercedes Spriner», д.н.з. д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призвело до зіткнення між вищевказаними транспортному засобу, в результаі чого водій автомобіля «Mersedes Sprinter» ОСОБА_3 та його пасажирки отримали різного ступення тілесні ушкодження.
Пасажирка ОСОБА_1 отримала множинні тілесні ушкодження. З афактом ДТП ГУ НП у Львівській області 08.01.2024 року, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувант за «12024140000000022 у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Станом на сьогодні досудове розмлідування в кримінальному провадженні Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області у чсправі №446/893/24 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який триває й досі, де позивач набув статус потерпілої особи.
07.11.2024 року ОСОБА_1 медико-соціальною експертою комісією встановлено ІІ групу інвалідності. Також за період лікування, а саме з 07.01.2024 року по 26.04.2024 року, з 01.08.2024 року по 30.08.2024 року, з 16.09.2024 року ро 04.10.2024 року позивач поніс витрати на лікування в сумі 232950, 64 грн. Щодо втрати тимчасовою працездатності вказує, що таке відшкодування стоновить 40115, 60 грн., яке розраховується наступни чином: з 07.01.2024 року ро 15.02.2024 року, з 16.02.2024 року по 19.02.2024 року, з 20.02.2024 року по 31.03.2024 року - 85 днів та з 01.04.2024 року по 22.04.2024 року, з 23.04.2024 року по 26.04.2024 року, з 01.08.2024 року по 30.08.2024 року, з 16.09.2024 року по 04.10.2024 року - 75 дні. Щодо розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатноссті потерпілим, у зв`язк уз тим, що мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов;язану стійкою втратою працездатності становить 127800,00 грн. Також зазначає про задвання моральної шкоди у розмірі 20043, 31 грн. Однак оскільки ліміт відповідальності по данному страховому випадку становить 32000,00 грн. позивач просить стягнути суму у межах ліміту.
Ухвалою суду від 17.09.2025 року цивільну справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.
Ухвалою суду від 31.10.2025 р. справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за загальними рпавилами позовного провадження.
Ухвалою суду від 01.04.2026 року у справі закрито підготовче провадження та спрау призначено до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.
В судове засіданні представник відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідмомлявс належни чином.
Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що 07.01.2024, приблизно о 14 годин 30 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Toyota RAV4» р.н. НОМЕР_1 та рухаючись ним по автодорозі М-06, сполученням «Київ-Чоп» у напрямку до м. Київ, при проїзді її ділянки на 511 км. + 850 м., поблизу с. Дідилів, Львівського району, Львівської області, порушила вимоги чинних розділів Правил дорожнього руху України, а саме: п.п. 1.2., 1.5., 2.3. «б», «д»; 12.1 та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки «1.1.», які виразилися в тому, що вона, керуючи транспортним засобом, який перебував у технічно-справному стані, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагувала на її зміну і на ділянці дороги з двостороннім рухом, яка має по одній смузі для кожного напрямку, без причин технічного характеру, перетнула осьову суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки та виїхала на зустрічну смугу, по якій в цей час рухався автомобіль марки «Мерседес Sprinter» р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , що призвело до зіткнення між вищевказаними транспортними засобами, в результаті чого водій «Мерседес Sprinter» р.н. НОМЕР_2 та його пасажири отримали різного ступеня тяжкості тілесні ушкодження, зокрема: - пасажир ОСОБА_1 отримала: множинні синці та садна на тильній ділянці кінцівках, перелом великогомілкової та малогомілкової кістки обидвох гомілок, перелом тіла стегнової кістки праворуч, перелом латерального виростку дистальної голівки стегнової кістки праворуч, відкриті рани обох колін з обширними дефектами м`яких тканин, відкритий перелом з обширним дефектом м`яких тканин гомілки в ділянці перелому праворуч, поперечний перелом діафізу стегнової кістки ліворуч, відкриту рану з обширним дефектом м`яких тканин гомілки в ділянці перелому зліва, розрив хряща колінного суглоба, травму великої підшкірної вени у ділянці гомілки, переломи ребер 4,5,6,7,8 праворуч із розривом плеври та травматичним пневмотораксом, уламковий перелом діафізу обох кісток передпліччя, струс головного мозку, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення.
08.01.2024 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024140000000022 за ч. 2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування, яке завершено.
Вироком Кам;янка-Бузького районного суду Львівської області від 15.99.2025 року у справі №446/893/24 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21.01.2026 року вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15 вересня 2025 року щодо ОСОБА_2 за ч.2 ст. 286 КК України залишено без змін, апеляційну скаргу адвоката Кулеби В.М. захисника обвинуваченої ОСОБА_2 - без задоволення.
Вироком суду встановлено, що відповідно до висновку експерта № 85/24 складеного 13.03.2024 судово-медичним експертом ОСОБА_4 , згідно якого в потерпілої ОСОБА_1 , 1963 р.н., були виявлені наступні тілесні ушкодження: множинні синці та садна на тулубі та кінцівках, переломи великогомілкової та малогомілкової кістки обидвох гомілок, перелом тіла стегнової кістки праворуч, перелом латерального виростку дистальної голівки стегнової кістки праворуч, відкриті рани обох колін з обширними дефектами м`яких тканин, відкрита рана з обширним дефектом м`яких тканин гомілки в ділянці перелому праворуч, поперечний перелом діафізу стегнової кістки ліворуч, відкрита рана з обширним дефектом м`яких тканин гомілки в ділянці перелому зліва, розрив меніска, розрив хряща колінного суглоба, травма великої підшкірної вени у ділянці гомілки, переломи ребер 4,5,6,7,8 праворуч із розривом плеври та травматичним пневмотораксом, уламковий перелом діафізу обох кісток передпліччя, струс головного мозку. Вказані ушкодження могли утворитися 07.01.2024 від контакту пасажира з виступаючими частинами салону автобуса при зіткненні його з іншим транспортним засобом пересування які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення. При поступленні в « 1ТМО м. Львова» в крові гр. ОСОБА_1 етанол не виявлено.
Внаслідок отриманих трав в ДТП позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні, а саме:
- 07.01.2024 року ОСОБА_1 доставлена бригадою ШМД в КНП «1 територіальне медичне об;єднання м. Львова», де остання перебувала на лікування до 15.02.2024 року, що підтверджується копією виписки із медичної картки станціонарного хворого №1843;
- 15.02.2024 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікування в КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» до 19.02.2024 року, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №14948;
- 19.02.2024 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» до 08.04.2025 року, що підтверджується копією із медичної карти стаціонарного хворого №15777;
- 08.04.2024 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» до 22.04.2024 року, що підтверджується копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого №32526;
- 22.04.2024 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» до 26.04.2024 року, що підтвкрджується копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого №37110;
- 01.08.2024 року ОСОБА_1 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова» до 30.08.2024 року, що підтверджується копією виписки із медичної картк позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова`и стаціонарного хворого №697556;
- 16.09.2024 року позивач перебувала у відділенні фізичної та реабілітаційної медицини КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ» до 04.10.2024 року, що підтверджується копією виписки- епікриза із медичної картки стаціонарного хворого №5530;
Судом встановлено, що 07.11.2024 року ОСОБА_1 медико-соціальною експертною комісією встановлено ІІ групу інвалідності.
Відповідно до призначених медикаментів лікарем та витрат на реабілатацію, за вищезазначений період стаціонарного лікування, позивачем було понесено витрати на лікування в сумі 232950, 64 грн.
Станом на дату настання ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Toyota» д.н.з. НОМЕР_1 , на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова група "ТАС" згідно полісу №ЕР-215460600, який діяв на момент настання ДТП.
З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що між сторонами виник спір у сфері страхових правовідносин, пов`язаних з відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Як зазначено у ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частина 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно зі п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Також суд вважає безпідставними доводи відповідача що за фактом ДТП не завершено кримінальне провадження, відсутній вирок суду і тому даний позов є передчасним.
Так у постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 500/2095/15-ц визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров`я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Тому, сам факт наявності незавершеного кримінального провадження по факту ДТП, не свідчить про передчасність вимог позивача.
Таким чином, при заподіянні шкоди життю потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, цивільно-правова відповідальність власника такого джерела настає незалежного від його вини, в силу закону, у певних межах, а саме щодо відшкодування витрат на поховання та моральної шкоди. Отже, якщо настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, виникає і обов`язок страховика здійснити страхову виплату.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України)
Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20), від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду, а тому доводи сторони відповідача з приводу відсутності звернення ОСОБА_1 до ПрАТ «СГ «ТАС» суд вважає хибними та оцінює критично.
Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.
Також, відповідач у відзиві посилається на те, що відбулась взаємодія двох джерел підвищеної небезпеки, а отже розмір страхового відшкодування ділиться на кількість учасників ДТП.
Суддя відхиляє такі доводи, з огляду на наступне.
У разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб (абзац 1 пункту 36.3.статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року в справі №200/19873/16-ц (провадження №61-10261св18) зазначено, що:
«відповідно до пункту 3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
Тобто, у зв`язку із тим, що вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що відповідальними у смерті потерпілого є двоє водіїв, то розмір страхового відшкодування визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на два».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі №274/4882/17-ц (провадження №61-38295св18) йдеться про те, що цивільно-правова відповідальність візника гужового транспорту ОСОБА_7 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21) зазначено, що:
«42. Припис пункту 36.3 статті 36 Закону №1961-IV розрахований на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.
47. Отже, у разі, якщо потерпілий від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців) у відповідній частці. За змістом припису пункту 36.3 статті 36 Закону №1961-IV частки відповідальних за завдання неподільної шкоди страхувальників (їхніх страховиків або Моторного (транспортного) страхового бюро України) є рівними».
Аналогічний правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі №191/1119/22.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У даній справі, відповідачем не надано доказів того, що дії водія автомобіля ОСОБА_3 були неправомірними (зокрема, у разі порушення певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі), що в свою чергу могло зумовити застосування приписів 36.3 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Отже, відповідно до наданих доказів в період стаціонарного лікування, позивачем було понесено витрати на лікування в сумі 232950, 64 грн. Вказану суму відповідачем у відзиві на позов не спростовано, але за розрахунком відповідача витрати на лікування становлять 232950, 64 грн. Позивач просила стягнути з відповідача шкоду пов`язану з лікуванням в розмірі 192200,00 грн. в межах страхового ліміту.
Відповідно до ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
З огляду на вищевикладене, вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.
Що стосується відшкодування шкоди спричиненою стійкою втратою працездатності, слід зазначити наступне.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаною із стійкою втратою працездатності потерпілим, визначено у статті 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Відповідно до п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» встановлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100,00 грн., з 1 вересня - 8000,00 грн.
Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №912557, Позивачу 07.11.2024 року встановлено ІІ групу інвалідності. 
Таким чином, шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 127800,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, як і не спростовано розмір страхової виплати заявлений стороною позивача.
Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності", тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Щодо вирішення питання судових витрат, суд зазначає таке.
У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України)
Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Позивачем до матеріалів справи долучено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № ЗДЩ2/Д302743 від 27.05.2025 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Автопоміч» та ОСОБА_1 , згідно якого об`єм та вартість послуг передбачено в додатку до цього договору, детальний розрахунок виконаних для надання правничої (правової) допомоги від 19.08.2025 року, з яких вбачається перелік наданих правових та юридичних послуг, кількість годин та вартість послуг на загальну суму 15000,00 грн.
Крім того, у матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 002738 виданого 20 вересня 2024 року Чабан Ірині Володимирівні та ордер.
Суд виходить із того, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладений ОП ВС у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Представник відповідача заявив клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, враховуючи критерії обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, що за результатами розгляду цієї справи підлягає стягненню із відповідача, суд виходить з принципів співмірності, розумності судових витрат та враховує характер правовідносин, які не є новими у судовій практиці, обсяг наданих адвокатом послуг, який спеціалізується на наданні юридичних послуг у сфері транспорту, складність даної категорії справ, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, та вважає, що обґрунтованим є розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн.
Керуючись ст.ст. 22, 23, 35, 36, 37, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ст.ст. 525, 526, 629, 979, 988, 1166, 1187, 1200 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Страхова Група «Тас» про відшкодування шкоди, завданої каліцітвом внаслідок ДТП - задовольнити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» (ЄДРПОУ 30115243, адреса: м. Київ, пр-т. Берестейський 65) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) відшкодування, пов`язаного із лікуванням в розмірі 192200,00 грн. та страхового відшкодування шкоди пов`язаної зі стійкою втратою працездатності в розмірі 127800,00 , а всього на загальну суму 320000 (триста двадцять тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» (ЄДРПОУ 30115243, адреса: м. Київ, пр-т. Берестейський 65) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя         О.М. Журибеда