Справа 206/5676/25 
Провадження 2/206/341/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,
при секретареві Задорожній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької міської ради, Донецької обласної (військової) державної адміністрації про визнання права власності на житло, -

за участю: 
представника позивача – Кравчука М.О.,
представника відповідача Донецької обласної (військової) державної адміністрації – Боєвої Л.І.,

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2025 року представником позивача Кравчуком М.О. до суду було подано позовну заяву про визнання права власності на житло, яка обґрунтована тим, що договором міни від 27 травня 1996 року підтверджується право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , засвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановою Єлизаветою Павлівною, зареєстрованим в реєстрі за №819, з реєстраційним написом Бюро технічної інвентаризації м. Донецьк №51Д/К-146 від 28.02.1996. Загальна площа квартири 64.50 кв.м, житлова площа 38.80 кв.м, що вбачається із технічного паспорта. До 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснювалася без внесення відповідних даних до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ЄДРРП). 15 вересня 2025 року державним реєстратором було відмовлено у реєстрації права власності на нерухоме майно у зв`язку з неможливістю встановити факт набуття права власності, оскільки архіви знаходяться на тимчасово окупованій території. Враховуючи ці обставини, позивач не може у встановленому законом порядку зареєструвати право власності на квартиру, що позбавляє його можливості вільно розпоряджатися своїм майном. Місто Донецьк перебуває під окупацією з 2014 року. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач на даний час не може у установленому законом порядку зареєструвати право власності на квартиру, що позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися своїм майном. Також, представник позивача зазначив, що для отримання компенсації для відновлення об`єктів нерухомого майна, так і для отримання компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна необхідною умовою є наявність інформації про об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, представник позивача Кравчук М.О. просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 64.50 кв.м, житлова площа 38.80 кв.м.
Не погоджуючись з обставинами викладеними у позовній заяві, представником Донецької обласної державної адміністрації Биковою М.А. було подано відзив на позовну заяву, в якому вона вказує про те, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Підставою позову вказана відмова у державній реєстрації державного реєстратора, яка свідчить про невизнання права власності позивача. Так, військові адміністрації утворюються Президентом України з урахуванням адміністративно-територіального поділу - на рівні області, району, окремих населених пунктів. Нерухоме майно, про яке йде мова в позовній заяві, згідно матеріалів справи знаходиться на території Донецької міської ради Донецької області. Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб міської ради визначені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». З зазначених у відзиві правових норм випливає, що Донецька обласна державна адміністрація не здійснює функцій органу місцевого самоврядування в межах Донецької територіальної громади, не є правонаступником повноважень Донецької міської ради, як і комунальних підприємств щодо яких вона є засновником, тому не може бути стороною правовідносин, що розглядаються в суді. Залучення Донецької обласної державної адміністрації в якості відповідача не вирішує питань, поставлених позивачем оскільки він не є суб`єктом, уповноваженим здійснювати повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, не має повноважень щодо підтвердження державної реєстрації права власності на житлове приміщення, розташоване на території Донецької міської ради, а також не визначений органом, відповідальним за збереження архівних справ бюро технічної інвентаризації, засновником яких є місцеві ради Донецької області.
Представником позивача ОСОБА_2 було подано відповідь на відзив, в якій він зазначає про те, що спірне майно знаходиться на окупованій території, а тому спір стосується саме відповідача – Донецької обласної військово-цивільної адміністрації, а оскільки має місце підтвердження права власності на нерухоме майно за позивачем, але з причин, які зазначені вище, цей документ не надає змоги позивачу беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, тому позов підлягає задоволенню.
Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року дану позовну заяву було залишено без руху.
22 жовтня 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 на виконання вимог ухвали суду від 14 жовтня 2025 року надійшла заява про усунення недоліків разом з клопотанням про відстрочення сплати судового збору.
Ухвалою суду від 27 жовтня 2025 року клопотання представника позивача про відстрочення сплати судового збору було задоволено. Відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою суду від 27 лютого 2026 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив її задовольнити з наведених в ній обставин. 
Представник Донецької обласної (військової) державної адміністрації Боєва Л.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що Донецька обласна (військова) державна адміністрація є неналежним відповідачем.
Донецька міська рада участь свого представника в судове засідання не забезпечила.
Дослідивши письмові докази, врахувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 27 березня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було підписано договір обміну. Відповідно до умов Договору належна ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_3 , що складається з двох кімнат, житловою площею 27,3 кв. м., загальною площею 46,2 кв.м. , на підставі довідки ЖОК «Мир133» м. Донецька від 25 березня 1996 року, зареєстрованої в БТІ м. Донецька 26 березня 1996 року в реєстрі № 58997 в реєстровій книзі № 51ДК-145, перейшла у власність ОСОБА_3 . Належна ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат, житловою площею 38,8 кв.м., загальною площею 64,5 кв.м., на підставі довідки ЖОК «Мир-133» м. Донецька від 10 грудня 1992 року, зареєстрованої в БТІ м. Донецька від 26 березня 1993 року по реєстру № 38ДК-64, перейшла у власність ОСОБА_1 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Івановою Є.П. 27 березня 1996 року та зареєстрований в реєстрі за № 819 (а.с. 5).
З технічного паспорту виданого Донецьким бюро технічної інвентаризації від 25 лютого 1993 року на квартиру АДРЕСА_1 встановлено, що за ОСОБА_1 було зареєстровано дану квартиру на підставі договору обміну від 27 березня 1996 року (а.с. 6).
Зі змісту рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області Гончар Н.М. про відмову в проведенні реєстраційних дій встановлено, що реєстратор розглянувши заяву від 23 липня 2025 року за реєстраційним номером 68078869 встановив наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, а саме: після завершення строку, встановленого ч. 3 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху, так на запит державного реєстратора до Донецької міської військової адміністрації не надано інформації, що містить відомості про речові права до 01 січня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим ОСОБА_1 державним реєстратором було відмовлено у проведенні реєстраційних дій (а.с. 10).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першоїстатті 106 Конституції України,Закону України "Про правовий режим воєнного стану"введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Місце розташування вказаної квартири знаходиться на території, яка є тимчасово окупованою.
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 2 ст. 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 316 ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права.
З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Пункт 5 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснює, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Так, судом встановлено, що на зворотній стороні договору обміну від 27 березня 1996 року міститься реєстраційний напис на документі про право власності на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований КП Бюро технічної інвентаризації м. Донецька на підставі договору обміну за ОСОБА_1 , та зареєстрований за № 51Д/к-145 від 28 березня 1996 року (а.с. 5 на зворотній стороні). 
У зв`язку з викладеним та враховуючи той факт, що на теперішній час право власності позивача на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , не визнається, з метою захисту своїх прав на нерухоме майно, з посиланням на статтю 392 ЦК України позивач звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання права власності на належну йому квартиру.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).
Згідно роз`яснень наведених у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.
У частині 1 статті 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Позивач є власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , однак на теперішній час його право власності на цю квартиру не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та позивач не може здійснити у державного реєстратора прав на нерухоме майно державну реєстрацію його права власності на квартиру, що позбавляє позивача можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд або отримати компенсацію за пошкоджене чи знищене майно.
З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оскільки позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності на нерухоме майно, захистити своє порушене право не може, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 64,50 кв. м., житловою площею 38,80 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . 
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено його право власності на будинок, проте в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на будинок у БТІ з тимчасово окупованої території Донецької області, м. Донецьк на даний час неможливо, а позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його право власності.
За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині пред`явлення їх до Донецької міської ради, як органу місцевого самоврядування, оскільки Донецька обласна (військова) державна адміністрація є неналежним відповідачем та не являється суб`єктом, уповноваженим здійснювати повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і не має повноважень щодо підтвердження державної реєстрації права власності на житлове приміщення, розташоване на території Донецької міської ради.
Керуючись ст.ст.321,328,392 ЦК України, ст.ст.12,13,259,263-268,273 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на житло – задовольнити частково. 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 )право власності на квартиру загальною площею 64,50 кв. м., житловою площею 38,80 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . 
У задоволені позовних вимог до Донецької обласної (військової) державної адміністрації – відмовити. 
Повний текст рішення складено 19 травня 2026 року. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя   Р.О. Кушнірчук