Справа № 466/3086/26
Провадження № 2/466/2680/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року Шевченківський районний суд м. Львова 
у складі: головуючого судді Зими І.Є.
секретаря судового засідання Васинчик М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:
09 квітня 2026 року, ТОВ «Юніт Капітал» звернулось до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки заборгованість за договором №188778 від 22.06.2025 у розмірі 11 171,70 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу , в розмірі 7 000 грн.
В обґрунтування вимог зазначає, що 22 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» та відповідачкою було укладено договір про споживчий кредит №188778 , в електронній формі , з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до умов договору кредитодавець надав відповідачці кредит у розмірі 6 945,00 грн на умовах строковості, платності та зворотності. Позичальник, у свою чергу, зобов`язався повернути отримані кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту, а також виконати інші умови договору.
Позивач зазначає, що кредитодавцем свої зобов`язання виконано належним чином, кредитні кошти були надані відповідачці у порядку, визначеному договором, однак остання належним чином свої договірні зобов`язання не виконала, у встановлені договором строки кредит не повернула та платежі не здійснювала, у зв`язку із чим утворилася заборгованість.
Також позивач вказує, що в подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», на підставі укладеного договору факторингу та відповідного реєстру прав вимоги, у зв`язку із чим саме позивач набув статусу нового кредитора у спірному зобов`язанні та має право вимагати від відповідачки виконання взятих на себе договірних зобов`язань. Посилаючись на наведені обставини просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
Ухвалою суду від 20.042026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.
27.05.2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення між сторонами кредитного договору у спосіб, визначений законодавством, а також належного використання відповідачкою одноразового ідентифікатора при його підписанні. Вказує, що самі лише документи, сформовані позивачем, не підтверджують належним чином волевиявлення відповідачки на укладення договору. Крім того, представник відповідачки зазначає, що позивачем не доведено фактичного отримання відповідачкою кредитних коштів, оскільки надані позивачем внутрішні документи не підтверджують зарахування коштів саме на рахунок відповідачки, а також не підтверджують належність банківської картки відповідачці. Також у відзиві ставиться під сумнів належність та достатність доказів переходу права вимоги до позивача, правильність розрахунку заявленої до стягнення заборгованості. Окрім цього, представник відповідачки просив суд відмовити у стягненні заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх необґрунтованість та неспівмірність із складністю справи.
28.05.2026 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Представник позивача зазначає, що наведені відповідачкою доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Позивач звернув увагу суду на те, що договір був укладений відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», шляхом використання відповідачкою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а тому є належним та чинним правочином.
Також позивач зазначив, що відповідно до пунктів 2.1, 2.2.1 та 2.5 індивідуальної частини договору сума кредиту становила 6 945,00 грн, при цьому 5 000,40 грн були перераховані на банківський рахунок відповідачки, а 1 944,60 грн були спрямовані на погашення заборгованості відповідачки за комісією за надання кредиту шляхом взаємозаліку, що прямо передбачено умовами кредитного договору. Позивач також зазначив, що право вимоги перейшло до нього на законних підставах відповідно до договору факторингу, а заявлений до стягнення розрахунок відповідає умовам кредитного договору та підтверджується наданими письмовими доказами.
Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник в судове засіданні не з`явились. Причини неявки суду не повідомили. 
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо та їх сукупності відповідно до вимог статей 76–89 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільного права є, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі та відшкодування збитків, а також інші способи захисту, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із договорів та інших правочинів.
Статтями 626, 627 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтями 205, 207 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у документах, у тому числі електронних, а воля сторін виражена за допомогою електронних засобів зв`язку.
Судом встановлено, що 22 червня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №188778 в електронній формі.
На підтвердження факту укладення договору позивачем надано індивідуальну частину договору, заяву на отримання кредиту, паспорт споживчого кредиту, Правила надання коштів у позику, які містять електронні підписи сторін, дату та час укладення договору, одноразовий ідентифікатор, а також персональні дані позичальника.
Зі змісту заяви на отримання кредиту вбачається, що під час оформлення кредиту відповідачкою були зазначені її прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, місце проживання, номер мобільного телефону, реквізити банківської картки та інші персональні дані, необхідні для укладення кредитного договору.
Відповідно до пункту 2.1 індивідуальної частини договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на умовах, визначених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та виконати інші зобов`язання, передбачені договором.
Пунктом 2.2.1 договору сторони погодили, що загальний розмір кредиту становить 6 945,00 грн та надається наступним чином: у сумі 5 000,40 грн шляхом перерахування на банківський рахунок (картку) позичальника, а у сумі 1 944,60 грн - шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією за надання кредиту, нарахованою відповідно до пункту 2.5 договору.
Пунктом 2.5 індивідуальної частини договору визначено, що комісія за надання кредиту становить 1 944,60 грн, що складає 28 % від загальної суми кредиту, нараховується одноразово в день укладення договору та може бути сплачена за рахунок кредиту, якщо це передбачено пунктом 2.2.1 договору.
Отже, з аналізу умов договору судом встановлено, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, у тому числі щодо загального розміру кредиту, порядку його надання, строку користування кредитом, розміру процентної ставки, порядку нарахування комісії та способу її сплати.
Суд звертає увагу, що відповідачкою не заявлено вимог про визнання кредитного договору недійсним, неукладеним або про визнання недійсними окремих його положень. Так само матеріали справи не містять доказів оскарження відповідачкою пунктів 2.2.1 чи 2.5 договору або звернення із самостійними вимогами щодо визнання несправедливими умов договору про споживчий кредит.
Доводи відповідачки про відсутність належних доказів укладення договору суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до статей 3, 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, а кожний примірник такого електронного документа з накладеним електронним підписом є його оригіналом.
Укладення кредитного договору в електронній формі відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19 та від 23.03.2020 року у справі №404/502/18, відповідно до яких електронний договір, укладений шляхом використання одноразового ідентифікатора, є належною формою правочину.
Надані позивачем документи містять усі істотні умови кредитного договору, відомості про використаний відповідачкою електронний підпис, а також підтверджують послідовність дій, необхідних для укладення електронного договору.
Будь-яких належних та допустимих доказів того, що персональні дані відповідачки були використані сторонніми особами без її волі, що номер телефону, банківська картка або інші реквізити не належали відповідачці, або що договір був укладений без її відома, матеріали справи не містять, а стороною відповідача суду не надано.
Саме по собі заперечення відповідачки щодо факту укладення договору без подання належних доказів на підтвердження таких обставин не спростовує належність та допустимість наданих позивачем письмових доказів.
У відзиві представник відповідача зазначав, що позивачем не доведено фактичного отримання відповідачкою кредитних коштів, оскільки надані документи не підтверджують належність банківської картки відповідачу, а також не підтверджують факту зарахування грошових коштів саме на її рахунок.
Проте зазначені доводи були предметом перевірки суду та спростовуються належними і допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи.
Так, на виконання ухвали суду Акціонерним товариством «А-БАНК» надано відповідь від 29.04.2026 року, відповідно до якої підтверджено, що банківська картка № НОМЕР_1 (рахунок № НОМЕР_2 ) емітована саме на ім`я ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 . Також банком підтверджено, що фінансовим номером телефону, який містився в анкетних даних клієнта, був номер НОМЕР_4 , який відповідає номеру телефону, зазначеному під час оформлення кредиту. Крім того, на виконання ухвали суду банком надано рух коштів по рахунку відповідачки та платіжну інструкцію щодо здійсненого переказу. Суд оцінює зазначену відповідь як належний та допустимий доказ, оскільки вона отримана безпосередньо від банківської установи на виконання судового запиту та містить інформацію, що становить банківську таємницю, надану суду у порядку, передбаченому законом.
Із платіжної інструкції №231439_1_1984735.128 від 22 червня 2025 року вбачається, що з транзитного рахунку АТ «А-БАНК» здійснено переказ грошових коштів у сумі 5000,40 грн на рахунок отримувача ОСОБА_1 № НОМЕР_2 із призначенням платежу «Отримання переказу коштів на картку АТ «А-БАНК» через сервіс CASH2CARD». Отже, факт перерахування кредитних коштів саме відповідачці підтверджується не внутрішніми документами кредитодавця, а офіційними документами банківської установи.
Таким чином, доводи відповідачки про те, що позивачем не доведено факту надання кредитних коштів або належності банківської картки відповідачці, спростовуються зазначеними письмовими доказами та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Оцінюючи доводи відповідача щодо різниці між сумою кредиту, визначеною договором, та сумою коштів, фактично перерахованих на банківську картку, суд виходить із такого.
Як встановлено судом, загальний розмір кредиту за договором становить 6945,00 грн.
Разом із тим пунктом 2.2.1 індивідуальної частини договору сторони прямо погодили порядок надання кредиту, відповідно до якого: 5000,40 грн перераховуються на банківський рахунок (картку) позичальника; 1944,60 грн спрямовуються шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією за надання кредиту, нарахованою відповідно до пункту 2.5 договору.
При цьому пунктом 2.5 індивідуальної частини договору передбачено, що комісія за надання кредиту становить 1944,60 грн, що складає 28 % від загальної суми кредиту, нараховується одноразово у день укладення договору та може бути сплачена за рахунок кредиту, якщо це передбачено пунктом 2.2.1 договору.
Аналогічні умови містяться також у Паспорті споживчого кредиту, який був наданий відповідачці до укладення договору та містить детальний опис структури кредиту, способу його надання, загальної вартості кредиту, розміру процентної ставки, комісій та інших платежів. Отже, суд приходить до висновку, що сторонами було досягнуто згоди не лише щодо загального розміру кредиту, а й щодо порядку його видачі та способу виконання зустрічних грошових зобов`язань, а саме погашення заборгованості за комісією шляхом її зарахування за рахунок кредитних коштів.
Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Матеріали справи свідчать, що сторони при укладенні договору прямо погодили зазначений спосіб виконання зобов`язань, а тому суд не вбачає підстав вважати, що кредитодавцем було порушено погоджений сторонами порядок надання кредиту.
Крім того, суд бере до уваги, що відповідачкою не заявлено вимог про визнання недійсними пунктів 2.2.1 або 2.5 договору, не заявлено зустрічного позову про визнання окремих умов договору несправедливими чи такими, що порушують права споживача, а відтак під час вирішення даної справи суд виходить із презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 Цивільного кодексу України.
Суд також відхиляє доводи відповідача щодо недоведеності переходу права вимоги до позивача.
З матеріалів справи вбачається, що між первісним кредитором та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу, відповідно до якого до позивача перейшли права вимоги за кредитним договором №188778 від 22 червня 2025 року. На підтвердження переходу права вимоги позивачем надано договір факторингу №10102025 від 10.10.2025 року, реєстр боржників №3 від 03.12.2025 року до договору факторингу, що підтверджують включення відповідачки до такого реєстру.
Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги, при цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу цих прав.
Дослідивши зазначені документи, суд приходить до висновку, що право вимоги до відповідачки перейшло до позивача у встановленому законом порядку, а тому саме ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» є належним позивачем у даній справі.
Посилання представника відповідача на недоведеність правонаступництва ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними доказами, які б спростовували дійсність договору факторингу чи факт переходу права вимоги.
Згідно із статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі статтею 78 Цивільного процесуального кодексу України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
За змістом статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а належність, допустимість, достовірність кожного доказу та достатність і взаємний зв`язок доказів оцінюються судом у їх сукупності.
На підтвердження розміру заявленої до стягнення заборгованості позивачем подано розрахунок заборгованості, картку обліку виконання договору, паспорт споживчого кредиту, індивідуальну частину договору, договір факторингу, реєстр боржників, відповідь АТ «А-БАНК» та платіжну інструкцію щодо перерахування кредитних коштів.
Зазначені документи узгоджуються між собою, містять однакові реквізити кредитного договору, дату його укладення, анкетні дані відповідачки, суму кредиту та інші істотні умови договору, а тому оцінюються судом як взаємопов`язані докази, що у своїй сукупності підтверджують як факт виникнення кредитних правовідносин, так і розмір заборгованості.
Посилання представника відповідача на те, що розрахунок заборгованості є внутрішнім документом кредитора та не може підтверджувати існування боргу, суд оцінює критично.
Сам по собі розрахунок дійсно не є безумовним доказом існування заборгованості, однак у даній справі він не є єдиним доказом. Його зміст підтверджується умовами кредитного договору, карткою обліку виконання договору, документами щодо переходу права вимоги, відповіддю банківської установи та платіжною інструкцією про перерахування кредитних коштів.
Саме сукупність зазначених доказів, а не окремий документ, підтверджує як факт виникнення зобов`язання, так і його розмір.
Суд також враховує, що відповідачкою не подано жодного альтернативного розрахунку заборгованості, не надано доказів здійснення платежів на виконання кредитного договору, не подано доказів повного або часткового погашення кредиту, не доведено неправильність здійсненого позивачем розрахунку, а також не зазначено, які саме складові розрахунку є помилковими та з яких підстав.
Згідно із частиною першою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, відповідачка, заперечуючи проти розрахунку, не надала належних та допустимих доказів, які б спростовували наведені позивачем обставини.
За таких обставин суд приходить до висновку, що доводи відповідача фактично ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджені належними доказами.
Судом встановлено, що умовами договору передбачено сплату комісії за управління та обслуговування кредиту. Разом з тим позивачем не доведено, які саме додаткові послуги були надані відповідачу за сплату зазначеної комісії, окрім дій, пов`язаних із виконанням кредитодавцем власних обов`язків за кредитним договором.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. 
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Про необхідність зазначення конкретного переліку послуг за обслуговування кредиту і їх погодження з споживачем, звертав увагу Верховний Суду у постановах від 07.04.2021 у справі №766/8096/20, від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19. 
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.
За таких обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення 501,00 грн комісії.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання.
За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати позичальникові грошові кошти, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачці кредит на умовах, погоджених сторонами, тоді як відповідачка належних доказів виконання своїх договірних зобов`язань суду не надала.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» є доведеними належними та допустимими доказами, узгоджуються із встановленими судом фактичними обставинами справи та підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за тілом кредит та відсотками.
Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.
Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Згідно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано: копія договору про надання правничої допомоги №20/01/26-02 від 20.01.2026, копія Додаткової угоди № 25771505725 від 21.01.2026 до Договору про надання правничої допомоги №20/01/26-02 від 20.01.2026, копія Акту прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги №20/01/26-02 від 20.01.2026, копія свідоцтва адвоката про право на зайняття адвокатською діяльністю, копія Довіреності адвоката, 
Представник позивача просить стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 7 000 грн.
Під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц у постанові від 19.02.2020 року. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відтак, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, є завищеними, враховуючи категорію справи та час, який захисник міг би потратити на підготовку матеріалів. В цій частині заявлених вимог слід стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн, що буде співрозмірним, на думку суду, з ринковими цінами адвокатських послуг. 
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, суд ,
у х в а л и в :
позов задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованість за договором про споживчий кредит № 188778 від 22 червня 2025 року у загальному розмірі 10 670 грн. (десять тисяч шістсот сімдесят гривень 70 копійок), що складається з: 6 945,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 725,70 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп.) судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 4 000( чотири тисячі гривень) гривень. В решті вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Сторони в справі:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал», ЄДРПОУ: 43541163, місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 34, офіс 333.
Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
  Суддя	  	 І.  Є.  Зима