УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/72/23 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В. 
Категорія 40 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/72/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «КристалБанк», ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору іпотеки із застосуванням правових наслідків недійсного правочину
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 21 травня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «КристалБанк» та ОСОБА_2 . Просила визнати недійсним договір іпотеки від 31 липня 2008 року №14213, укладений між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «КристалБанк» на підставі укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КристалБанк» договору факторингу (портфельне відступлення права вимоги) від 24 травня 2017 року та Реєстру відступлених прав вимоги від 25 травня 2017 року, та ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 липня 2008 року №Z012/110/320, про передання в іпотеку приміщення, прибудованого до житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв.м, із застосуванням правових наслідків недійсного правочину зі зняттям заборони та іпотечного застереження і виключення відповідних записів із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і з Державного реєстру іпотек.
Позов обґрунтований тим, що вона ( ОСОБА_1 ) є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_3 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 березня 2021 року вони придбали у АТ «КристалБанк» по частці кожний квартиру АДРЕСА_2 . Вона, як співвласник житлового будинку, бажає оформити право користування присадибною земельною ділянкою, на якій розташований вказаний житловий будинок, але позбавлена можливості реалізувати свої законні права через наявність іпотечної заборони щодо вказаного будинку (його складових). Зазначає, що 31 липня 2008 року між ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” та ОСОБА_2 , у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 31 липня 2008 року, укладений договір іпотеки №14213 про передання в іпотеку приміщення, прибудованого до житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв.м. Вказане приміщення належало іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації “Принцип” від 08 липня 2007 року за №ПВ-50/15/07, яке зареєстровано КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 10 серпня 2007 року за №19879392. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 25 липня 2012 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 26 листопада 2012 року, із ОСОБА_2 на користь ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” стягнута заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2007 року в розмірі 204 305,68 дол.США, а також стягнуто з ОСОБА_2 , ПП «Ріел-Сервіс» заборгованість за кредитним договором від 31 липня 2008 року в розмірі 229 148,54 дол.США. З 25 травня 2017 року кредитором за вказаними кредитними договорами є АТ “КристалБанк” на підставі договору факторингу (портфельне відступлення вимоги) від 24 травня 2017 року та Реєстру відступлених прав вимоги від 25 травня 2017 року, укладених між ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” та АТ “КристалБанк”. У подальшому АТ “КристалБанк” звернуло стягнення на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , належне ОСОБА_2 та його майновим поручителям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації “Принцип” від 08 липня 2007 року за №ПВ-50/15/07 (на підставі якого за ОСОБА_2 було визнано право власності на прибудовані нежитлові приміщення, загальною площею 193 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ) скасовано рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 18 серпня 2010 року в справі №2-2988/2010, а вказані нежитлові приміщення є самочинним будівництвом, не введені в експлуатацію, а тому право власності на такі нежитлові приміщення в установленому законом порядку не визнано і не зареєстровано, та ці приміщення не можуть бути предметом іпотеки нерухомого майна. 

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 21 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що вона має потребу в реалізації своїх прав на здійснення державної реєстрації права власності на господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , та на оформлення права користування присадибною земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок та співвласником якого вона є. У разі скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, якщо державну реєстрацію права власності було зроблено незаконно або були допущені інші порушення, які призвели до незаконної реєстрації права власності за іпотекодавцем, – є підставою для припинення іпотеки. У 2010 році реєстрація права власності ОСОБА_2 на майно, яке було передано ним в іпотеку в 2007 році, була скасована у зв`язку з порушенням закону при реєстрації права власності на майно, що впливає на чинність договору іпотеки, оскільки не може бути предметом іпотеки нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку. Відтак, договір іпотеки від 31 липня 2008 року №14213 про передання в іпотеку приміщення, прибудованого до житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв.м, підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків його недійсності на підставі п.2 частини другої ст.16 ЦК України. Судом першої інстанції при ухваленні рішення застосовано правову позицію, яка є нерелевантною до спірних правовідносин, та суд першої інстанції не застосував правові позиції Верховного Суду, які є релевантними до спірних правовідносин.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Левчук Т.В. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовом задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Примак В.М. апеляційну скаргу не визнали та просять відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.183,196). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 10 березня 2021 року між Акціонерним товариством «КристалБанк», як продавцем, та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , як покупцями, укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупці прийняли у власність (купили) в 1/2 частці кожний квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 66,2 кв.м, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В., зареєстрованим в реєстрі №210 (а.с.6-7).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 травня 2022 року в справі №296/10438/19 залишено без змін рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 19 липня 2021 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , АТ "КристалБанк", державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзя Євгена Івановича, Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" Садківської сільської ради, Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Силіна Сергія Володимировича, про визнання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 , визнання неправомірними дій державного реєстратора Годзя Є.І. КП «Центр державної реєстрації» від 08 серпня 2019 року щодо внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності АТ «КристалБанк» на предмет іпотеки, а саме, власність ОСОБА_2 на 1/2 частку вказаної квартири та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, індексний номер запису про право власності 32752541 від 08 серпня 2019 року; скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності за АТ «КристалБанк» на предмет іпотеки, а саме власність позивача на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 ; витребування у відповідача АТ «КристалБанк» 1/2 вказаної квартири та повернення її ОСОБА_2 ; витребуванні у відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 1/2 квартири АДРЕСА_2 , яка складається з трьох житлових кімнат та службових приміщень - загальна площа квартири становить 66,2 кв.м та повернення її позивачу ОСОБА_2 ; визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Силіним С.В., за яким продавець АТ «КристалБанк» передав у власність (продав), а покупці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 прийняли у власність (купили) в 1/2 частці кожний квартиру АДРЕСА_2 ; стягненні з кожного відповідача на користь ОСОБА_2 по 1 000 000 гривень у відшкодування моральної шкоди (а.с.14-17).

Відповідно до частини першої ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга ст.203 ЦК України). Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя ст.203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта ст.203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята стт.203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста ст.203 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Частиною третьою ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст.1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі №148/2112/19, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі №761/26815/17).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов) (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17).

Згідно з частинами першою, п`ятою та шостою ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини першої ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №129/1033/13-ц).

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року в справі №522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір іпотеки від 31 липня 2008 року №14213, укладений між ПАТ “Райффайзен Банк Аваль”, правонаступником якого є АТ “КристалБанк”, та ОСОБА_2 щодо приміщень, які прибудовані до житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 193 кв.м, із застосуванням правових наслідків недійсного правочину - зі зняттям заборони та іпотечного застереження і виключенням відповідних записів із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та із Державного реєстру іпотек.

Підставою для визнання недійсним іпотечного договору від 31 липня 2008 року, укладеного між ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” та ОСОБА_2 , на переконання позивача є те, що рішення Постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації “Принцип” від 08 липня 2007 року за №ПВ-50/15/07, на підставі якого за ОСОБА_2 було визнано право власності на прибудовані нежитлові приміщення, загальною площею 193 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 18 серпня 2010 року в справі №2-2988/2010 та вказані нежитлові приміщення є самочинним будівництвом, не введені в експлуатацію, а право власності на такі нежитлові приміщення не визнано і не зареєстровано.

Позивач має намір оформити право користування присадибною земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , співвласником якого вона є, але позбавлена можливості реалізувати це право через наявну іпотечну заборону щодо вказаного будинку (його складових).

Колегія суддів приймає до уваги те, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу є співвласником квартири АДРЕСА_2 , а іпотечна заборона стосується прибудованих нежитлових приміщень загальною площею 193 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять та ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, яким саме чином іпотечний договір відносно прибудованих нежитлових приміщень порушує (зачіпає) її права та законні інтереси на оформлення права користування присадибною земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено тієї обставини, що оспорюваний іпотечний договір від 31 липня 2008 року, укладений між ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” та ОСОБА_2 , будь-яким чином порушує (зачіпає) права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про релевантність, колегія суддів акцентує увагу на тому, що для цілей застосування приписів процесуальних законів подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовним, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі №233/2021/19).

Проаналізувавши зміст наведених в апеляційній скарзі постанов Верховного Суду, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що оскаржуване судове рішення прийнято без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними. За схожого правового регулювання спірних правовідносин має місце відмінність за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у справах.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення ухвалене судом першої інстанції без додержання норм матеріального та процесуального права, а тому суд першої інстанції законно відмовив у задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

Підсумовуючи викладене вище, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що судове рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 21 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 29 травня 2026 року.

Головуюча Судді: