Справа № 583/853/26
2/583/730/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді     Савєльєвої А.І.,
з участю секретаря судового засідання Доценко Т.Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю, 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, згідно з яким просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право приватної власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги вмотивовані тим, що 25.01.1999 виконавчим комітетом Охтирської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_4 (чоловіку), ОСОБА_3 (сину), ОСОБА_5 (сину). 09.02.1999 Охтирським МБТІ проведено державну реєстрацію права власності на дану квартиру. 15.11.2007 укладено договір про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, відповідно до якого ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 домовиися, що їх частки у власності на квартиру є рівними та становлять по частині кожному. 05.03.2012 КП «Охтирське МБТІ» зареєструвало в Державному реєстрі речових прав на квартиру зазначені частки по частині кожному. Менший син позивачки ОСОБА_5 був військовослужбовцем та загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 . 07.02.2023 приватним нотаріусом Каменєвим В.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 174, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкувала після смерті сина ОСОБА_5 частину квартири. На даний час позивачка ОСОБА_1 є власником частини квартири (її частка, частка чоловіка та успадкована частка сина ОСОБА_5 ). Відповідач ОСОБА_3 був зареєстрованій у квартирі та проживав у ній. З 2007 року він їздив на заробітки до росії. До України приїжджав 1-2 рази в рік на декілька днів. У червні 2015 року намагався приїхати в Україну на 50-річчя матері, але його не пропустили через кордон. З того часу він постійно проживає в росії, до України не повертався. 14.04.2015 його знято з реєстрації в квартирі, 04.07.2014 він отримав паспорт громадянина росії. Приїхати до України у відповідача немає можливості, оскільки він проживає в росії, доглядає там хвору дружину. У зв`язку з військовою агресіє росії протии України відповідач не має можливості оформити будь-які документи для переоформлення частки на матір. У розмові позивачкою вказав, що частка на квартиру йому не потрібна, він відмовляється від своєї частки на користь матері. У зв`язку з наведеним просить визнати за позивачкою право приватної власності на частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2026 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
30.03.2026 до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_3 про визнання позовних вимог, згідно з якою відповідач підтверджує обставини, викладені позивачкою в позовній заяві, та визнає позовні вимоги. Зазначена заява надійшла на електронну адресу Охтирського міськрайонного суду Сумської області та не була засвідчена електронним цифровим підписом.
Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 ті її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Пояснили, що 25.01.1999 виконавчим комітетом Охтирської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї – чоловіку і двом синам. На даний час позивачка ОСОБА_1 є власником частини квартири (її частка, частка чоловіка та успадкована частка сина ОСОБА_5 ). Відповідач ОСОБА_3 був зареєстрованій у квартирі та проживав у ній. З 2015 року відповідач ОСОБА_3 постійно проживає в росії, у розмовах з позивачкою неодноразово зазначав, що відмовляється від своєї частки квартири на її користь. Позивачка самостійно сплачує комунальні послуги, самостійно утримує квартиру в належному стані. Квартира булла пошкоджена шахедом, але у зв`язку з тим, що позивачка має право власності лише на квартири, вона не має можливості отримати належну компенсацію за пошкоджене майно.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши думку позивача та його представника, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання права власності на майно за набувальною давністю.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 січня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради від 20 січня 1999 року № 22 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (а.с. 9).
Згідно з договором про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, зареєстрованим в реєстрі за № 1-1084, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 домовиися, що їх частки у власності на квартиру є рівними та становлять по частині кожному (а.с. 10).
Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 05.03.2012 серії СЕЗ № 914539, наданим Комунальним підприємством «Охтирське МБТІ», 05 березня 2012 року в Державному реєстрі речових прав на квартиру зазначені частки на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані по частині кожному: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (а.с. 11).
На підставі договору дарування частини квартири від 05 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1085, ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_1 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.02.2023, зареєстрованим в реєстрі за № 174, посвідченим приватним нотаріусом Каменєвим В.І., ОСОБА_1 успадкувала після смерті сина ОСОБА_5 частину квартири (а.с. 14).
Таким чином, позивач ОСОБА_1 є власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Інші частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 належить відповідачу ОСОБА_3 , який є громадянином російської федерації, зареєстрований та постійно проживає на території росії (а.с. 22-23).
Як вбачається з наданих позивачкою квитанції по сплаті за житлово-комунальні послуги, ОСОБА_1 самостійно утримувала квартиру та сплачувала платежі за житлово-комунальні послуги (а.с. 26-31).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, право власності є центральним інститутом будь-якої цивільно-правової системи, а підстави набуття права власності, якими є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно (стає його власником), є підставою виникнення права власності.
Одним із способів набуття речових прав є набувальна давність, порядок реалізації якої визначений положеннями статті 344 Цивільного кодексу України.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України».
Вищенаведені правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
Разом з тим, суд зазначає, що позивачу за весь час безперервного володіння частини квартири та користування квартирою було достовірно відомо, що власником іншої частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 , був її син – відповідач ОСОБА_3 . 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Згідно з роз`ясненнями Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови).
Доводи позивача про те, що вона добросовісно, відкрито та безперервно володіла квартирою, підтримувала її належний стан, платила житлово-комунальні послуги, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірну частину за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування нерухомістю та вчинення дій щодо її отримування, не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю за відсутності ознаки добросовісності. 
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Наведені висновки суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Сумського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у справі № 579/1901/24.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2022 року, права справа № 547/200/21 ).
Позивачем всупереч вищевикладених вимог щодо доказування не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності ознаки добросовісності такого володіння. Більше того, сторонни не заперечують і підтверджують факт того, що ОСОБА_1 увесь час володіння квартирою достовірно знала, що частина квартири належить її сину ОСОБА_3 , що виключає ознаку добросовісності володіння, а тому і правові підстави для набуття права власності на майно за набувальною давністю.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно за набувальною давністю, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В :
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно за набувальною давністю.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , остання адреса проживання та реєстрації в Україні: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 13 травня 2026 року.

Суддя         А.І.Савєльєва