КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/3118/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/6571/25

30 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Федоренка Ігоря Люсиковича на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марфіна Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Людмила Ігорівна, про визнання правочину недійсним,
в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення № 2026, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Голій Л. І., за реєстровим номером 466.
Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року у справі № 756/1781/22 з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики від 01 березня 2021 року у розмірі 1 271 800,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 405,00 грн.
16 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д. А. було відкрито виконавчі провадження № 70764417 та № 70764163 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду.
16 січня 2023 року у межах виконавчого провадження № 70764163 було накладено арешт на все майно боржника, в тому числі і на майно, що належить ОСОБА_1 на праві сумісної власності з ОСОБА_3 у межах суми стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця.
Не зважаючи на це, 21 грудня 2023 року ОСОБА_3 уклала зі своєю матір`ю ОСОБА_4 договір дарування нежитлового приміщення № 2026, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач вважає що вказаний договір дарування укладений ОСОБА_3 з метою уникнення виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року у справі № 756/1781/22, яким з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики від 01 березня 2021 року у розмірі 1 271 800,00 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 405,00 грн.
Належність відчуженого нежитлового приміщення № 2026, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до об`єктів спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є преюдиційним фактом, що встановлений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року у справі № 756/15189/21.
Внаслідок укладення договору дарування обсяг майна боржника зменшився і є недостатнім для задоволення потреб стягувача (позивача).
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсним договір дарування, укладений 21 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л. І., за реєстровим номером 466, предметом якого є нежитлове приміщення № 2026, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 403,73 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нежитлове приміщення набуто ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, ОСОБА_3 відчужила нежитлове приміщення під час виконання рішення суду про стягнення боргу за безвідплатним договором, укладеним з матір`ю, що свідчить про його фраундаторність, який укладений з метою завдання шкоди кредитору, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 04 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Федоренко І.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що відповідач ОСОБА_5 не був обізнаний про розгляд справи, а рішення ухвалено без його відома. 
Нерухоме майно, що було предметом договору дарування є особистим майном ОСОБА_3 , яка не мала зобов`язань перед позивачем, та не повинна була відповідати своїм майном за будь-які зобов`язання інших осіб перед позивачем.
Крім того, відповідач заперечує обізнаність про будь-які його зобов`язання перед позивачем.
17.02.2026 від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування вимог якого представник позивача зазначала, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків першої інстанції, а тому відсутні підстави для їх задоволення.
В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , яка в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала. 
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись засобами поштового зв`язку, проте 22.04.2026 та 28.04.2026 до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась без вручення причина - «адресат відсутній».
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Людмила Ігорівна про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась засобами поштового зв`язку. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 17.04.2026 поштова кореспонденція була отримана адресатом.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Федоренко Ігор Люсикович про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку - «Електронний суд» відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була отримана адресатом 10.04.2026.
Відповідач ОСОБА_4 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась засобами поштового зв`язку про причини неявки суд не повідомила.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 17 жовтня 2022 року у справі № 756/1781/22 задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 березня 2021 року у розмірі 1 271 800,00 грн та судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 12 405,00 грн.
16 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д. А. відкрито виконавче провадження ВП №70764417 з примусового виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року в частині стягнення суми судового збору.
16 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д. А. відкрито виконавче провадження ВП №70764163 з примусового виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року в частині стягнення суми боргу в розмірі 1 271 800.00 грн.
16 січня 2023 року в межах виконавчого провадження ВП №70764163 приватним виконавцем Гненним Д. А. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 
21 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_3 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 
Відповідно до нотаріально завіреної заяви, ОСОБА_1 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (шлюб зареєстрований 27 березня 2010 року) цією заявою повідомив, що все рухоме та нерухоме майно, яке зареєстроване на ім`я дружини є її особистою власністю, так як було придбане (набуте) відповідно до норм статті 57 СК України в тому числі за її особисті кошти. Надав свою беззаперечну згоду на відчуження будь-якого рухомого та нерухомого майна, у тому числі і транспортних засобів, та відповідно - укладення відповідних договорів. Ціна та всі умови вказаних договорів з ним погоджені, жодних претензій не висловлює та не пред`являє.
Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 січня 2017 року, 20 січня 2017 року за ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію прав власності на нежитлове приміщення №2026 в будинку АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір дольової участі у фінансуванні будівництва, серія та номер: МС/031, виданий 19 квітня 2011 року, видавник ТОВ «ТРК «Мега-Сіті», відповідні додаткові угоди до договору, довідка про фінансування 100% загальної площі об`єкта фінансування від 22 березня 2016 року, акт прийому-передачі нежитлового приміщення №2026 від 22 березня 2016 року, витяг зі списку інвесторів.
Згідно з витягу з реєстрації актового запису про народження батьками ОСОБА_7 є ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_4 .
Тобто, судом встановлено, що оспорюваний договір дарування ОСОБА_3 уклала зі своєю матір`ю ОСОБА_4 .
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» до оплатного цивільно-правового договору передбачає необхідність виявлення його специфічних ознак, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як вчинений на шкоду кредитору. До таких ознак, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, із яким боржник уклав оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 і від 12 квітня 2023 року у справі № 754/18852/21).
Згідно з висновками Верховного Суду, сформованими у постанові від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) учасники цивільних відносин не можуть використовувати для уникнення сплати боргу за договором. Боржник (дарувальник), який відчужив частку в праві власності на підставі безоплатного договору після подання позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. З огляду на це не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.
В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом із тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що «договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.
Отже, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора.
Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20 будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
На майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя.
Оскільки нежитлове приміщення № 2026 в будинку АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_3 у період перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , то таке майно є спільним майном подружжя. 
Враховуючи наведене, встановивши, що укладений 21 грудня 2023 року між відповідачами: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача ОСОБА_1 , якому таке майно належить на праві спільної сумісної власності подружжя і така презумпція жодним із подружжя не спростована, за зобов`язаннями, які виникли у нього перед позивачем ОСОБА_2 за договором позики від 01 березня 2021 року та в подальшому на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року у справі № 756/1781/22, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий договір дарування є недійсним. 
Доводи заявника щодо неповідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи та ухвалення судового рішення у його відсутність, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд першої інстанції направляв ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку на адресу зазначену в позовній заяві ухвалу про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви, проте поштові відправлення повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній». Отже суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи,однак останній процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено статтею 279 ЦПК України.
У свою чергу, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та зазначаючи в ній про позбавлення відповідача можливості подати відзив на позов та відповідні докази, на спростування заявлених в позові вимог, заявник не наводить жодних заперечень щодо заявленого позову та не зазначає які саме докази ним не надані до суду першої інстанції, які могли вплинути на результат вирішення справи.
Що стосується посилань заявника на те, що нерухоме майно, що було предметом договору дарування є особистим майном ОСОБА_3 , а тому вона не повинна відповідати ним за будь-які зобов`язання інших осіб перед позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки на не житлове приміщення №2026 в будинку АДРЕСА_1 розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя, а тому дарування такого майна унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору, в цьому випадку позивачу.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам, а наведені заявником в апеляційній скарзі доводи таких висновків не спростовують. 
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 вересня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Федоренка Ігоря Люсиковича залишити без задоволення.
Заочне рішенняДніпровського районного суду міста Києва від 04 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повний текст постанови складено 01.05.2026

Головуючий: Судді: