СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Харків Справа №922/4387/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Лакіза В.В., суддя Склярук О.І.
секретар судового засідання - Гаркуша О.Л.
за участю представників сторін
позивача - не з`явився
відповідача - Басова О.В. (в залі суду) - ордер серія АХ №1330600 від 30.03.2026, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ХВ №002634 від 17.01.2024

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради (вх.№599Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2026
у справі №922/4387/25 (суддя Погорелова О.В., повне рішення складено 05.03.2026)

за позовом Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, м.Полтава,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДБК Квант", м. Харків,
про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДБК Квант", в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 949.810,35 грн збитків, 191.589,63 грн інфляційних втрат та 54.022,95 грн 3% річних, що загалом становить 1.195.422,93 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 05.01.2024 Управлінням північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області складено Акт про результати виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради за період з 01.10.2021 по 30.09.2023. Шляхом співставлення вартості послуг (захоронення відходів), які надано ТОВ "ДБК Квант" на користь Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради із вартістю аналогічних послуг (надані КАТП 1628 на користь ТОВ "ДБК Квант") ревізією встановлено, що в актах форми КБ-2в за договорами № 4 та № 49 вказано надання таких послуг ТОВ "ДБК Квант" на користь Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради за цінами вищими, ніж ціни за фактично отриманими послугами ТОВ "ДБК Квант" від КАТП 1628. Враховуючи вищевикладене, різниця вартості наданих послуг після перерахунку становить 949.810,35 грн з ПДВ, а саме: 420.968,69 грн з ПДВ за договором від 18.05.2021 №4; 528.841,66 грн з ПДВ за договором від 26.09.2022 №49. Отже, виконавцем - ТОВ "ДБК Квант" завищено вартість послуг, які надано в ревізійному періоді на користь Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради за договорами від 18.05.2021 №4 та від 26.09.2022 №49, що призвело до завищення видатків Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради на суму 949.810,35 грн з ПДВ, чим останньому завдано матеріальної шкоди (збитків) на вказану суму.
Рішенням Господарського суду Харківської від 26.02.2026 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області у справі №922/4387/25 від 26.02.2026. Стягнути з ТОВ "ДБК Квант" на користь Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради завдані збитки на загальну суму 949.810,35 грн, індексу інфляції за весь час прострочення – 191.589,63 грн, 3% річних від простроченої суми – 54.022,95 грн. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність збитків, оскільки, на думку апелянта, переплата за надані послуги, підтверджена актом ревізії, є витратами, понесеними у зв`язку з порушенням права позивача;
- господарський суд необґрунтовано не надав належної оцінки акту ревізії як доказу, який містить розрахунок завищення вартості послуг та підтверджується первинними документами;
- суд першої інстанції невірно застосував положення статті 853 ЦК України, оскільки зазначена норма, на думку апелянта, регулює питання якості виконаних робіт, тоді як спір у даній справі стосується їх вартості;
- господарський суд безпідставно виходив з того, що підписання актів приймання виконаних робіт без зауважень виключає можливість встановлення порушень у частині формування вартості послуг;
- судом не враховано, що позивач не має спеціальних повноважень фінансового контролю, а тому не міг самостійно виявити завищення вартості послуг на момент їх прийняття;
- суд першої інстанції помилково визнав погоджену сторонами ціну безумовною підставою для відмови у позові та неправильно застосував положення статті 632 ЦК України;
- господарський суд не дослідив питання економічної обґрунтованості вартості послуг, не встановив наявності завищення ціни та причинного зв`язку між діями відповідача і заявленими до стягнення сумами;
- суд не врахував публічний (бюджетний) характер спірних коштів, що, на думку апелянта, зумовлює підвищений стандарт контролю за їх використанням;
- суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи та порушив вимоги статей 13, 74 ГПК України щодо всебічного дослідження доказів.
Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2026 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Лакіза В.В., суддя Склярук О.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 апеляційну скаргу позивача залишено без руху, в зв`язку з несплатою судового збору у відповідному розмірі. Витребувано матеріали справи №922/4387/25 з Господарського суду Харківської області.
03.04.2026 на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №922/4387/25.
Після усунення недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради. Встановлено строк до 24.04.2026 для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 ГПК України. Запропоновано учасникам справи в строк до 24.04.2026 надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 ГПК України. Призначено справу до розгляду на 27.04.2026.
21.04.2026, в строк наданий судом, через підсистему “Електронний суд” до Східного апеляційного господарського суду від ТОВ "ДБК Квант" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4450), в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2026 у справі №922/4387/25 — залишити без змін.
Аргументуючи свою позицію по справі, відповідач посилається на те, що:
- між сторонами укладено договори, умови яких є погодженими, а їх виконання підтверджується підписаними без зауважень актами приймання виконаних робіт;
- оплата позивачем здійснена на підставі таких актів, у зв`язку з чим отримані відповідачем кошти мають належну правову підставу та не можуть вважатися збитками;
- позивачем не доведено порушення відповідачем умов договорів, зокрема не встановлено виходу за межі погодженої сторонами ціни або неналежного виконання зобов`язань;
- акт ревізії є лише документом, який фіксує результати контрольного заходу та містить доказову інформацію, однак не створює правових наслідків для сторін договору, не змінює та не припиняє договірні правовідносини і сам по собі не є підставою для стягнення коштів;
- висновки ревізії щодо нібито завищення вартості послуг не свідчать про протиправність дій відповідача, оскільки порівняння ціни договору з вартістю аналогічних послуг, отриманих відповідачем від інших суб`єктів господарювання, не доводить порушення зобов`язань;
- позивачем не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для відшкодування збитків, зокрема відсутні докази протиправної поведінки відповідача та причинного зв`язку між його діями і заявленими до стягнення сумами.
В судове засідання 27.04.2026 з`явилася представниця відповідача - Басова О.В., яка проти апеляційної скарги позивача заперечувала з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу, підтримала свою позицію по справі, просила оскаржуване рішення залишити без змін.
Враховуючи, що позивач - Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради не забезпечив участь свого представника, попри вжиті судом заходи, та що участь зазначеного учасника у судовому засіданні не є обов`язковою і не перешкоджає всебічному і повному розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів здійснює апеляційний перегляд справи за відсутності його представника.
Судова колегія зауважує, що в матеріалах справи наявні процесуальні документи сторін, в яких останні висловили свою правову позицію, а також інші документи, необхідні для прийняття обґрунтованого рішення зі спору.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч.1 ст.273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Як вказує позивач, у період з 31.10.2023 по 29.12.2023 посадовими особами Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області, під керівництвом заступника начальника Управління – начальника відповідного відділу контролю, за участю працівників цього органу, проведено планову виїзну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради за період з 01.10.2021 по 30.09.2023.
За результатами проведеної ревізії 05.01.2024 складено відповідний акт про результати виїзної ревізії зазначеного суб`єкта за вказаний період.
У ході ревізійного заходу встановлено, що між Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради та ТОВ «ДБК Квант» укладено договори від 18.05.2021 №4 та від 26.09.2022 №49, предметом яких є надання послуг з прибирання вулиць та інших територій Полтавської міської територіальної громади, зокрема утримання об`єктів благоустрою у належному санітарно-технічному стані, у тому числі вулично-дорожньої мережі. Умовами зазначених договорів передбачено динамічний характер ціни.
Так, умовами договору №4 визначено, що оплата за надані послуги здійснюється Замовником за фактом їх надання на підставі належним чином оформлених документів, зокрема актів приймання наданих послуг, підписаних уповноваженими представниками сторін, разом із відповідними підтверджуючими матеріалами, порядок надання яких передбачений пунктом 6.3.10 цього Договору (п. 3.3 Договору).
Відповідно до п. 6.3.10 Договору:
«Виконавець зобов`язаний надати Замовнику разом з актами наданих послуг з розрахунком одиничної вартості, комісійний акт (акти) приймання обсягів наданих послуг, оригінали або завіренні належним чином копії підтверджуючих документів (накладні на матеріальні ресурси, калькуляції на виготовлення матеріальних ресурсів, талони, довідки, шляхові листи та завіренні копії договорів на орендовані машини на механізми, довідки на послуги, розрахунки вартості 1 маш-год власної техніки, відповідні розрахунки заміни машин та механізмів та інші необхідні Замовнику документи) на обсяг наданих послуг.»
Аналогічний порядок розрахунків передбачено і договором №49, згідно з яким оплата здійснюється на підставі актів за формами КБ-2в та КБ-3, підписаних сторонами, разом із документами, перелік яких визначений пунктом 6.3.11 Договору (п. 3.3 Договору).
Так, відповідно до п. 6.3.11 Договору:
«Виконавець зобов`язаний надати замовнику разом з актами приймання наданих послуг з розрахунком одиничної вартості (на власну техніку), оригінали, або завірені належним чином копії підтверджуючих документів (як то: видаткові накладні на матеріальні ресурси, калькуляції на виготовлення матеріальних ресурсів, табелі обліку робочого часу, талони, довідки, рапорти (шляхові листи) інші документи, необхідні Замовнику) на обсяг даних послуг.».
В Актах форми КБ-2в до вищезазначених договорів відображено надання послуги: захоронення відходів комунальних змішаних міських, в тому числі сміття з урн, перевезених сміттєвозами (діапазон: 13,37-14,56 грн з ПДВ) за договором №4; компенсація витрат за надані послуги по захороненню відходів комунальних змішаних, в тому числі сміття з урн, перевезених сміттєвозами (діапазон цін: 32,57-34,36 грн з ПДВ) за договором № 49.
В свою чергу, Управлінням було отримано від Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 інформацію щодо переліку та вартості послуг, які це підприємство надавало ТОВ «ДБК Квант» упродовж 2019–2022 років.
На підставі порівняння вартості послуг із захоронення відходів, які ТОВ «ДБК Квант» надавало Управлінню, із вартістю аналогічних послуг, що фактично надавалися КАТП 1628 на користь ТОВ «ДБК Квант», під час ревізії зроблено висновок про те, що у актах форми КБ-2в за договорами №4 та №49 вартість таких послуг була зазначена за цінами, вищими порівняно з цінами, за якими ці ж послуги отримував відповідач.
З урахуванням зазначеного, за результатами проведеного перерахунку встановлено різницю у вартості послуг у загальному розмірі 949.810,35 грн з ПДВ, у тому числі: 420.968,69 грн з ПДВ — за договором №4 від 18.05.2021 та 528.841,66 грн з ПДВ — за договором №49 від 26.09.2022. Відповідний розрахунок наведено у додатку 27 до акту ревізії.
Позивач вказує, що внаслідок порушення відповідачем вимог статей 525, 526 ЦК України, частини 1 статті 193 ГК України, а також пунктів 3.3, 6.3.10 договору №4 та пунктів 3.3, 6.3.11 договору №49, йому завдано збитків у розмірі 949.810,35 грн з ПДВ, право на відшкодування яких обґрунтовується положеннями частин 1, 2 статті 22, пункту 4 частини 1 статті 611 та статті 623 ЦК України.
Крім того, позивач зазначає, що про порушення свого права, яке на його думку полягає у завданні відповідачем збитків, йому стало відомо після складання акта про результати виїзної ревізії від 05.01.2024 №201605/11/003. У зв`язку з цим позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на свою користь збитки у зазначеному розмірі, а також інфляційні втрати та 3% річних за період з 05.01.2024 по 27.11.2025, що в загальному становить 245.612,58 грн, з яких 191.589,63 грн - інфляційні нарахування та 54.022,95 грн - 3% річних.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідними вимогами.
Господарський суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, мотивував своє рішення тим, що спірні кошти були сплачені позивачем на підставі укладених між сторонами договорів та підписаних без зауважень актів приймання виконаних робіт, у зв`язку з чим вони набуті відповідачем за наявності належної правової підстави та не можуть вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України. При цьому позивачем не доведено порушення відповідачем умов договорів, зокрема не встановлено виходу за межі погодженої сторонами вартості послуг чи їх неналежного виконання, а також не доведено наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для відшкодування збитків. Акт ревізії органу державного фінансового контролю, на який посилається позивач, є лише носієм доказової інформації, та не створює прав та обов`язків для сторін і сам по собі не може бути підставою для виникнення зобов`язання щодо повернення коштів, а також не впливає на умови укладених договорів.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради про стягнення з ТОВ «ДБК Квант» грошових коштів у сумі 949.810,35 грн як збитків, а також інфляційних втрат та 3% річних, які на думку позивача, завдані внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо формування вартості послуг. Спір виник у зв`язку з тим, що позивач, посилаючись на акт ревізії органу державного фінансового контролю, вважає, що відповідачем було завищено вартість наданих послуг у порівнянні з вартістю аналогічних послуг, отриманих відповідачем від іншого суб`єкта господарювання, що, на думку позивача, призвело до заподіяння йому матеріальної шкоди (збитків).
З огляду на доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача та встановлені у справі обставини, колегії суддів у межах апеляційного перегляду належить перевірити правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності чи відсутності підстав для відшкодування збитків, зокрема: чи доведено позивачем факт порушення відповідачем умов укладених між сторонами договорів, у тому числі щодо порядку формування вартості послуг; чи підтверджується належними та допустимими доказами наявність у позивача збитків у розумінні статті 22 ЦК України; чи існує причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленими до стягнення сумами; а також чи надано належну правову оцінку акту ревізії як доказу у справі та впливу його висновків на договірні правовідносини сторін.
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Отже, збитки — це об`єктивне зменшення майнових благ особи, яке проявляється у понесених нею витратах, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних доходах, які вона могла б отримати за відсутності порушення зобов`язання.
Підставою для відшкодування збитків відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України є порушення зобов`язання.
З огляду на характер заявлених вимог, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки — збитків; 3) причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. Відсутність хоча б одного з наведених елементів виключає можливість покладення відповідальності у вигляді відшкодування збитків.
Вирішуючи спір про стягнення збитків, суд має встановити наявність або відсутність кожного із зазначених елементів складу правопорушення.
Обов`язок доведення факту наявності збитків, їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими до стягнення сумами покладається на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності означає, що заявлені збитки мають бути безпосереднім наслідком протиправної поведінки відповідача, а відтак підлягає доведенню, що саме дії відповідача є причиною, а збитки — наслідком такої поведінки.
Подібні висновки викладені у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.08.2018 у справі №917/877/17 та Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 3 статті 203 цього Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом статей 626– 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частинами 1– 3 статті 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом; зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити таку послугу. Відповідно до статті 903 цього Кодексу замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відтак, правовідносини між сторонами у даній справі є договірними, а обсяг прав та обов`язків сторін визначається укладеними між ними договорами та нормами цивільного законодавства, що регулюють відносини з надання послуг.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між сторонами укладено договори від 18.05.2021 № 4 та від 26.09.2022 № 49, умовами яких, зокрема, передбачено динамічний характер ціни.
Надання послуг за вказаними договорами оформлювалось актами приймання виконаних робіт за формами КБ-2в та КБ-3, які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень. Оплата за надані послуги здійснена позивачем у повному обсязі на підставі зазначених актів.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається. Згідно зі статтею 530 цього Кодексу зобов`язання підлягає виконанню у встановлений строк, а відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням визначених умов.
З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язання за спірними договорами сторонами виконані, а доказів їх неналежного виконання або порушення відповідачем умов договорів матеріали справи не містять.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку доводи позивача фактично зводяться до спроби після виконання договорів змінити погоджені сторонами фінансові результати їх виконання шляхом стягнення різниці між сплаченою ціною та вартістю послуг, які відповідач отримував від іншого суб`єкта господарювання. Водночас така різниця, за відсутності доведеного порушення відповідачем умов договору, не може розглядатися як самостійна підстава для відшкодування збитків.
При цьому сам по собі факт того, що вартість послуг, погоджена між Управлінням та ТОВ «ДБК Квант», є вищою порівняно з вартістю аналогічних послуг, які відповідач отримував від іншого суб`єкта господарювання, не свідчить про порушення відповідачем договірного зобов`язання та не доводить наявності у позивача збитків у розумінні статті 22 ЦК України.
Сторони є вільними у визначенні умов договору, зокрема його ціни, якщо інше прямо не встановлено законом або договором. Тому відмінність погодженої сторонами вартості послуг від вартості послуг, які надавалися відповідачу іншим суб`єктом господарювання, сама по собі не є доказом неправомірної поведінки відповідача.
Підписуючи акти приймання виконаних робіт та здійснюючи оплату за ними, позивач підтвердив як факт надання відповідних послуг, так і прийняття їх вартості у межах договірних правовідносин. Відтак, позивач прийняв на себе ризик економічної доцільності укладених договорів та погоджених за ними умов оплати.
Господарський суд не наділений повноваженнями здійснювати переоцінку економічної вигідності чи доцільності господарських рішень сторін після виконання договору, якщо такі рішення прийняті сторонами в межах їх договірної свободи, а відповідні умови договору не визнані недійсними, не змінені та не оспорені у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною 3 статті 632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Тому перегляд погодженої сторонами ціни після належного виконання договорів суперечить не лише положенням зазначеної норми, а й принципу правової визначеності у договірних правовідносинах.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем не доведено саме протиправності поведінки відповідача, оскільки матеріали справи не підтверджують, що відповідач вийшов за межі погодженої сторонами вартості послуг, порушив передбачений договорами порядок їх надання чи отримав кошти поза межами існуючої договірної підстави.
З огляду на наведене, колегія суддів переходить до оцінки доводів апеляційної скарги.
Так, доводи апелянта щодо нібито завищення вартості послуг ґрунтуються на порівнянні ціни, за якою відповідач надавав послуги позивачу, із ціною, за якою відповідач отримував аналогічні послуги від іншого суб`єкта господарювання. Однак саме по собі таке порівняння не свідчить про порушення відповідачем умов договору, оскільки чинне законодавство не покладає на суб`єкта господарювання обов`язку реалізовувати послуги за тією самою ціною, за якою вони були ним придбані, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Відсутнім є також і будь-який встановлений законом чи умовами спірних договорів обов`язок відповідача забезпечувати відповідність вартості наданих ним послуг вартості аналогічних послуг, отриманих від інших суб`єктів господарювання.
За таких обставин посилання апелянта на різницю між зазначеними цінами як на підставу для висновку про протиправність дій відповідача є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання судом першої інстанції належної оцінки акту ревізії, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах, ефективним їх використанням, а також дотриманням законодавства про закупівлі.
Згідно зі статтею 10 зазначеного Закону органам державного фінансового контролю надано право, зокрема, перевіряти грошові та бухгалтерські документи, проводити ревізії, а також пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень та звертатися до суду в інтересах держави.
Відповідно до пункту 3 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою України, її міжрегіональними територіальними органами, акт ревізії є документом, який складається посадовими особами органу державного фінансового контролю та фіксує факт проведення ревізії і її результати.
Разом з тим, відповідно до пункту 50 зазначеного Порядку за результатами ревізії орган державного фінансового контролю вживає заходів реагування, зокрема може ініціювати питання про усунення порушень, притягнення винних осіб до відповідальності, а також звернення до суду.
Отже, акт ревізії є службовим документом, який містить зафіксовані контролюючим органом висновки щодо діяльності підконтрольної установи та відображає виявлені під час перевірки порушення, однак сам по собі не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не створює прав та обов`язків для учасників господарських правовідносин і не змінює умов укладених між сторонами договорів.
Водночас акт ревізії не має наперед встановленої доказової сили та підлягає оцінці судом разом з іншими доказами у справі відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.05.2018 у справі №922/2310/17, від 18.10.2018 у справі №917/1064/17, від 18.02.2020 у справі №910/7984/16 та від 07.12.2021 у справі №922/3816/19, у яких зазначено, що акт ревізії (перевірки, аудиту) є носієм доказової інформації про виявлені порушення, однак не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог та не може сам по собі змінювати або припиняти договірні правовідносини сторін.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що сам по собі акт ревізії не може бути достатньою підставою для висновку про наявність порушення відповідачем умов договорів та виникнення у нього обов`язку з відшкодування заявлених позивачем сум, а підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами, які у даній справі не підтверджують протиправної поведінки відповідача.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 853 Цивільного кодексу України не можуть бути покладені в основу висновків апеляційного суду.
Наведена норма не є визначальною для вирішення даного спору. Водночас підписання сторонами актів приймання виконаних робіт без зауважень підтверджує погодження сторонами як обсягу наданих послуг, так і їх вартості, що враховується судом при оцінці доказів у справі у сукупності з іншими встановленими обставинами.
Стосовно тверджень апелянта про особливий правовий режим спірних коштів у зв`язку з їх бюджетним походженням, колегія суддів виходить з того., що наведена обставина не змінює правової природи спірних відносин, які є договірними, та не впливає на розподіл обов`язку доказування між сторонами. Відтак, позивач, незалежно від джерела походження коштів, зобов`язаний довести наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для відшкодування збитків.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було повно з`ясовано обставини справи та не досліджено всі надані докази, колегія суддів відхиляє.
Матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, надав оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності та виклав мотиви, з яких виходив при ухваленні рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом обставин та не підтверджують неправильність їх правової оцінки.
Оцінюючи заявлені вимоги з урахуванням положень статті 22 Цивільного кодексу України та наведених вище норм права, колегія суддів виходить з того, що для покладення відповідальності у вигляді відшкодування збитків необхідною є сукупність усіх елементів складу цивільного правопорушення.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів протиправної поведінки відповідача, не підтверджують наявності у позивача збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, а також не встановлюють причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими до стягнення сумами.
За відсутності хоча б одного з зазначених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає, що унеможливлює задоволення заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги Управління фактично зводяться до незгоди позивача з погодженою сторонами вартістю послуг після виконання договорів та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин, а також не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права. З огляду на викладене, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, колегія суддів враховує правову позицію, викладену у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди наводити мотиви своїх рішень, однак не вимагає надання детальної відповіді на кожен довід сторін.
Межі такого обов`язку залежать від характеру рішення, різноманітності доводів сторін та особливостей національної правової системи. Відтак, питання повноти обґрунтування судового рішення підлягає оцінці з урахуванням конкретних обставин справи.
Таким чином, господарський суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку встановленим фактам і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2026 у справі №922/4387/25 — без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст.275-282 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 26.02.2026 у справі №922/4387/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України

Повна постанова складена 04.05.2026.

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя В.В. Лакіза 

Суддя О.І. Склярук