ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер провадження: 22-ц/819/929/26 
Єдиний унікальний номер справи: 766/2848/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року   м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого  Приходько Л. А.,
суддів:  Базіль Л.В.,
Радченко С.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – Міністерство оборони України,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Власова Світлана Миколаївна, на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Кузьміної О.І.,
встановив:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України про встановлення факту перебування на утриманні.
У позовній заяві ОСОБА_1 просить встановити факт перебування на утриманні його рідного брата ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2021 року по дату загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення зазначеного факту йому необхідно для реалізації права на отримання матеріальних виплат та гарантій, у тому числі, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
При цьому позивач зазначає, що він вже звертався до суду з заявою про встановлення факту перебування на утриманні в порядку окремого провадження, але ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 січня 2026 року його заяву було залишено без розгляду, оскільки, як визначив суд, його батько ОСОБА_2 (відповідач по справі) має бути залучений до участі у справі як отримувач одноразової грошової допомоги, тому в даному випадку існує спір про право, який підлягає розгляду виключно за правилами позовного провадження. Таким чином, іншого шляху встановити факт перебування на утриманні брата, крім звернення до суду для встановлення цього факту в порядку позовного провадження, на думку позивача – не існує.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокат Власова С.М., визнано неподаною та повернуто позивачу.
Ухвала мотивована тим, що оскільки позивач не виконав вимоги ухвали суду від 11 11 березня 2026 року про залишення позовної заяви без руху, позов вважається неподаним та підлягає поверненню позивачу на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.
02 квітня 2026 року адвокат Власова С.М., яка діє від імені ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, спрямувавши її засобами поштового зв`язку через Херсонський міський суд Херсонської області, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2026 року, просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник зазначила, що ухвала суду від 11 березня 2026 року про залишення позовної заяви без руху була направлена на адресу позивача засобами поштового зв`язку і отримана членом сім`ї позивача 19 березня 2026 року. Отже позивач мав строк до 24 травня 2026 року включно направити до суду документи на усунення недоліків позовної заяви. Позивач цей строк не порушив, оскільки 19 березня 2026 року направив засобами поштового зв`язку на адресу Херсонського міського суду Херсонської області відповідні документи та пояснення на усунення недоліків позовної заяви.
Згідно з квитанцією про направлення рекомендованого листа та витягу з сайту Укрпошти щодо відстеження статусу поштового відправлення за номером листа заява про усунення недоліків була вручена уповноваженій особі Херсонського міського суду Херсонської області 23 березня 2026 року, тобто в межах строку для усунення недоліків. Проте, Херсонський міський суд Херсонської області зареєстрував отримані документи, як вхідні, тільки 26 березня 2026 року та передчасно, не розглянувши наданих позивачем пояснень, виніс ухвалу суду від 25 березня 2026 року про повернення позовної заяви позивачу у зв`язку з неусуненням недоліків.
Таким чином, апелянт вважає, що оскаржувана ухвала суду не відповідає нормам процесуального права, а також фактичним обставинам справи та позбавляє позивача права на доступ до правосуддя.
В порядку, визначеному статті 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Згідно зі статті 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу про повернення позовної заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не виконав вимоги ухвали суду від 11 березня 2026 року про залишення позовної заяви без руху, позов вважається неподаним та підлягає поверненню позивачу на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.
Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду з огляду на наступне. 
Згідно з частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Частиною другою статті 185 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокат Власова С.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України про встановлення факту перебування на утриманні.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить встановити факт перебування на утриманні його рідного брата ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2021 року по дату загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення зазначеного факту йому необхідно для реалізації права на отримання матеріальних виплат та гарантій, у тому числі, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокат Власова С.М., залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам частини п`ятої статті175 ЦПК України та частини першої статті 177 ЦПК України, а саме: 
- позивачем не зазначено зареєстроване місце проживання чи перебування відповідача ОСОБА_2 та не додано доказів цього саме на момент розгляду справи, що унеможливлює вирішення питання про визначення підсудності та відкриття провадження по справі;
- не зазначено доказів останнього відомого місця проживання чи перебування відповідача за зазначеною у позові адресою;
- не зазначено відповідних осіб, а саме військову частину, відповідний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, які займаються оформленням документів для призначення матеріальних виплат;
- не зазначено всіх відповідних осіб, які мають брати участь у справі, рішення у справі щодо яких може вплинути на їх права та обов`язки шляхом його реалізації, не надано доказів про відсутність інших членів сім`ї ОСОБА_3 , інших спадкоємців за законом чи за заповітом, їх місця перебування та проживання за наявності, на права та обов`язки яких може впливати встановлення даного юридичного факту;
- не надано копій заяви та доданих до неї документів у відповідності до заінтересованих осіб із дотриманням порядку належного їх засвідчення відповідно до статті 95 ЦПК України (а.с.70).
Судом першої інстанції позивачу надано строк п`ять днів з дня вручення ухвали для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення відправлення зазначена ухвала суду вручена члену сім`ї позивача за зазначеною ним в позовній заяві адресою 19 березня 2026 року (а.с.73).
25 березня 2026 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якого діяла адвокат Власова С.М., визнано неподаною та повернуто позивачу, з посиланням на невиконання вимог, зазначених в ухвалі суду від 11 березня 2026 року про залишення позовної заяви без руху (а.с.74).
В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 з відповідними документами та поясненнями про усунення зазначених в ухвалі суду недоліків позовної заяви, яка спрямована позивачем на адресу Херсонського міського суду Херсонської області 19 березня 2026 року засобами поштового зв`язку, про що свідчить відповідний відбиток штемпелю на поштовому конверті (а.с.76-83).
Згідно з квитанцією про направлення рекомендованого листа номер 3750036190698 та витягу з сайту Укрпошти щодо відстеження статусу поштового відправлення за номером листа заява про усунення недоліків була вручена уповноваженій особі Херсонського міського суду Херсонської області 23 березня 2026 року, тобто в межах строку для усунення недоліків (а.с.93). Херсонський міський суд Херсонської області зареєстрував отримані документи, як вхідні, тільки 26 березня 2026 року (а.с.94).
Згідно частини шостої статті124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Таким чином, зважаючи на те, що позивач отримав копію ухвали від 11 березня 2026 року засобами поштового зв`язку 19 березня 2026 року, п`ятий день виконання ухвали суду від 11 березня 2026 року припадав на 25 березня 2026 року. Тобто, направивши на адресу суду заяву про усунення недоліків засобами поштового зв`язку 19 березня 2026 року, позивач виконав вимоги ухвали суду щодо усунення недоліків позовної заяви, надавши відповідні пояснення та докази у передбачені законом та ухвалою суду терміни.
Судом першої інстанції постановлено ухвалу про повернення позовної заяви 25 березня 2026 року без урахування віддаленості місця знаходження позивача, який скористався передбаченим процесуальним законом правом надіслати засобами поштового зв`язку у наданий судом строк документи, що стосуються усунення недоліків позовної заяви.
Наведене суд першої інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви позивачеві з підстав неусунення зазначених в ухвалі суду недоліків позовної заяви, що призвело до помилкового вирішення питання про повернення позовної заяви та не забезпечення у визначений законом спосіб доступу до правосуддя.
При цьому, апеляційний суд приймає до увагу усталену пракриту ЄСПЛ, згідно якої право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.
Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з положеннями статтей 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Зокрема, відповідно до пунктів 4,5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Згідно частини першої статті 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху ( частина друга статті 185 ЦПК України).
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Колегія суддів звертає увагу на неврахування судом першої інстанції наведених роз`яснень Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Позивач при подачі позову на власний розсуд визначився зі складом учасників судового процесу зазначивши певних фізичних та юридичних осіб у якості відповідачів, що передбачено статтею 175 ЦПК України, відтак, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для залишення позовної заяви без руху з цих підстав.
Судом першої інстанції потрібно врахувати те, що за змістом статтей 13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.
Питання щодо якості такого викладу (підставність, чіткість, обґрунтованість, доведеність), оцінка таким обставинам, а також наявність чи відсутності порушення прав заявника судом не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі чи вирішення питання про прийняття заяви.
Встановлення судом невідповідності зазначених у позовній заяві (заяві, скарзі) обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточності формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеності підстав позову за кожною вимогою - не є перешкодою для розгляду справи, оскільки це може бути підставою для відмови в задоволенні позову (заяви) по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Суд першої інстанції під час розгляду не позбавлений права з`ясувати усі необхідні обставини у справі, в тому числі щодо поданих чи не поданих тих чи інших доказів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надав докази та обґрунтування позову, які він вважав за необхідне подати та які, на його переконання, підтверджують обставини, на які він посилається. За таких обставин, суду належить розглядати спір на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи.
Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «суд знає закон» (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17).
При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії», від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії», від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») (заява № 23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Golder v. theUnitedKingdom», серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 29 липня 1998 року у справі «Guerin v. France», пункт 37).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Крім того, залишаючи позовну заяву без руху з підстав не зазначення позивачем зареєстрованого місця проживання чи перебування відповідача ОСОБА_2 та не надання доказів цього саме на момент розгляду справи, що унеможливлює вирішення питання про визначення підсудності та відкриття провадження по справі, суд першої інстанції не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 569/2295/19 (провадження № 61-14212св19), де зазначено, що «повернення позовної заяви позивачеві із вказаних в оскаржуваних судових рішеннях підстав законом не передбачено, оскільки у разі встановлення того, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає її за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, а у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі».
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 501/2443/18, у постанові Верховного суду від 12 травня 2022 року у справі № 552/3486/20.
Проте, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 із зазначених в ухвалі суду від 11 березня 2026 року мотивів, суд першої інстанції зазначеного вище до уваги не взяв.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що залишення позовної заяви без руху із наведених судом першої інстанції підстав, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в спірних правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
- неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
- недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
- невідповідність висновків суду обставинам справи;
-порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню на підставі статті 379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У відповідності до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до цього ж суду, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Власова Світлана Миколаївна, задовольнити.
Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 25 березня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий         Л.А.Приходько

Судді:          Л.В.Базіль

С.В.Радченко