ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/824/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/1293/25 Категорія: 310040000  	Колісник Л.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Русанівської Діни Дмитрівни на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, військова частина НОМЕР_1 , про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування поданого позову зазначав, що з 2016 по 2017 рік сторони проживали однією сім`єю без укладення шлюбу. Під час їх спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Подружнє життя не склалося, сторони стали проживати окремо.
Спільний син залишився проживати разом з матір`ю, але позивач брав участь у вихованні та забезпечення дитини. 
В жовтні 2023 року відповідач привезла за місцем проживання ОСОБА_1 сина та залишила його батьку, оскільки їй потрібно влаштовувати особисте життя, можливо виїхати за кордон для працевлаштування, а в неї є ще одна малолітня дитина, яка теж потребує догляду, із дітьми вона обмежена у своїх діях. 
Позивач не заперечував проти проживання дитини з ним, та з жовтня 2023 року один займається вихованням та утриманням сина.
З цього часу мати дитину не навідувала і допомоги на утримання сина не надавала. Родина ОСОБА_4 (батько та син) проживають у АДРЕСА_1 разом із бабусею ОСОБА_5 . 
Дитина з лютого 2024 по 21.08.2024 навчався в приватному закладі освіти. За час його навчання про нього дбав лише батько. З 1 вересня 2024 року ОСОБА_6 навчається у Фастівському ліцеї №5, під час навчання в якому про дитину піклується лише батько, відвідує батьківські збори, постійно співпрацює з класоводом. 
Мати ОСОБА_6 добровільно допомогу на утримання малолітнього сина не надає, як відомо позивачу, вона офіційно не працює, постійно змінює місце проживання. ОСОБА_1 вважає, що у разі отримання ним рішення суду про стягнення з матері аліментів на утримання сина, воно не зможе бути виконане через вищезазначені фактори, а наявність відкритого виконавчого провадження про стягнення аліментів не вплине на матеріальне забезпечення дитини. 
Встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_6 надасть змогу отримати статус «одинокого батька», що в подальшому буде використано для реалізації особистих немайнових прав дитини, різних соціальних потреб дитини, таких як зміна місця проживання, навчання, оздоровлення дитини на межами країни, дозвіл на оперативні втручання (у разі потреби), вступ в вищі навчальні заклади (за досягненням віку), мати можливість одноосібно звертатися до державних, освітніх закладів від імені та в інтересах дитини та звільнення з військової служби в зв`язку з сімейними обставинами на підставі ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На підставі викладеного, позивач просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; позбавити батьківських прав ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно сина ОСОБА_3 .
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітнього сина ОСОБА_3 , мотивовано тим, що докази, додані до позову на підтвердження таких доводів позивача, не містять даних, які б поза розумним сумнівом свідчили про самостійне виховання та утримання позивачем малолітнього сина ОСОБА_6 з часу його народження по день звернення з позовом. Водночас позивач стверджує, що до жовтня 2023 року малолітній син сторін проживав разом із відповідачем.
В частині позбавлення батьківських прав суд дійшов висновку, що під час розгляду справи не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про нагальну необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідно розрив сімейних зв`язків між дитиною та матір`ю.
Врахувавши конкретні обставини справи, інтереси дитини, суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітнього сина. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Оскільки судом не встановлено підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , 2017 року народження, через не надання доказів щодо умисного невиконання відповідачем батьківських обов`язків, відсутність належних та допустимих доказів щодо ухилення матері від утримання дитини, наявність даних про спілкування матері та дитини суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
При цьому, суд вважав необхідним, попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання й утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Русанівська Д.Д. оскаржила його в апеляційному порядку, вказуючи, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки викладені в рішенні не відповідають обставинам справ, що призвело до прийняття неправильного рішення, тому просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що, починаючи з жовтня 2023 року ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_3 , про що свідчать надані до суду докази.
Крім того, зауважено, що відповідач ОСОБА_2 скористалася своїм процесуальним правом визначеним статтею 49 ЦПК України та повністю визнала позовні вимоги в тому числі факт самостійного виховання та утримання позивачем спільного малолітнього сина. Однак, суд не врахував заяву про визнання позову відповідачем, обґрунтовуючи це нормами ч. 3 ст. 155 СК України.
Також, вказує що немає об`єктивних причин вважати, що відповідач має скрутне матеріальне становище чи в силу тяжких життєвих обставин позбавлена можливості приймати участь у вихованні та утриманні свого малолітнього сина, в поведінці відповідача наявне усвідомлене умисне та систематичне нехтування своїми батьківськими обов`язками.
Додатково звернуто увагу, що, після мобілізації позивача, малолітній ОСОБА_6 фактично залишився без батьківського піклування під тимчасовим наглядом своєї бабусі ОСОБА_5 Мати ж хлопчика, розуміючи що батько наразі не має об`єктивної можливості здійснювати догляд за дитиною, навіть не поцікавилася, де і з ким проживає її син, не запропонувала допомогу у вихованні чи утриманні дитини.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.01.2024 (а.с.31).
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3 від 28.08.2018 ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_9 28.08.2018 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с. 90 ).
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_4 від 05.11.2020 ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12 05.11.2020, змінивши своє прізвище на « ОСОБА_13 » (а.с. 89).
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_5 від 26.06.2025 ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_15 26.06.2025, змінивши своє прізвище на « ОСОБА_16 » (а.с. 107).
Позивачем надано копію довідки без дати та номеру, підписаної мешканцями будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: в квартирі АДРЕСА_3 , бидинку АДРЕСА_2 у складі сім`ї: мати - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сестра - ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , племінник - ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ( а.с. 18)
Відповідно до довідки від 15.04.2025 приватного закладу освіти Католицька Школа святого де Поррес І ступеня ОСОБА_3 , 10.08.2024 навчався у закладі з 09.02.2024 до 21.08.2024. За час навчання у цьому закладі про ОСОБА_22 турбувався лише тато, хлопчик був забезпечений всім необхідним (а.с. ).
Відповідно до інформації Фастівського ліцею № 5 від 15.04.2025, ОСОБА_3 навчається в даному ліцеї з 01.09.2024. Дитина забезпечена всім необхідним. За ОСОБА_6 постійно доглядає тато, який відвідує батьківські збори, співпрацює з класоводом. Дитина не пропускає навчальних занять, проживаю разом з батьком в м. Фастів. Мати проживає в іншому місті, навчанням і вихованням дитини не цікавиться, на контакт з класоводом не виходила, з вересня 2024 року в ліцеї не з`являлась жодного разу ( а.с. 3).
Відповідно до психолого-педагогічної характеристики Фастівського ліцею № 5 від 29.04.2025 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_1 працює в супермаркеті м. Фастів, призваний на військову службу. Мати ОСОБА_7 працює в сфері торгівлі, у вихованні дитини участі не бере, проживає в іншому місті. Бабуся ОСОБА_5 проживає в м. Фастів, працює на залізниці, бере участь активну участь у вихованні онука. Сім`я неповна, батько та мати в офіційному шлюбі не перебувають, разом не проживають. ОСОБА_6 проживає з бабусею та батьком, який активно залучений до виховання учня, надають йому належну турботу, підтримку, бабуся контролює підготовку до школи, залучає до хатньої роботи. Родина забезпечує моральну підтримку та базові потреби дитини. Бабуся та батько беруть активну участь у навчальному процесі, підтримують комунікацію зі школою. Взаємини з бабусею та батьком мають довірливий стабільний характер. Мати учня участі у його вихованні не бере, разом із дитиною не проживає, до шкільного життя не залучена, не підтримує зв`язок із класним керівником та іншим працівниками освітнього закладу, не проявляє зацікавленості в навчальному процесі та позашкільній діяльності сина. У спілкуванні з шкільним психологом учень не згадує про матір, не виявляє до неї ні емоційної прив`язаності, ні відкритих негативних переживань, не ставиться питань про неї. У ОСОБА_6 не спостерігається ні очікування на зустріч з матір`ю, ні цікавості. Відсутність згадок про матір впливає на емоційний стан учня - дитина проявляє підвищену потребу в увазі та схваленні з боку дорослих.
Позивачем також надано характеристику з місця проживання без дати та дати її видачі, підписана мешканцями будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_23 проживає в місті Фастів разом з сином ОСОБА_22 , матір`ю, своєю сестрою та її сином, турбується про матір та малолітнього сина ОСОБА_22 , 2017 року народження, якого мати повернула батьку для подальшого утримання та виховання в 2023 році. Також допомагає сестрі у вихованні малолітнього сина 2018 року, батько якого загинув на війні в квітні 2024 року. Мати належним чином не приймала і не приймає участі в житті та вихованні дитини. ОСОБА_24 займається сином, бере участь у підготовці уроків, грає з ним в ігри, водить сина на розвивальні заходи, купує все необхідне для школи, забезпечує матеріально, піклується про стан дитини, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.
Відповідно до характеристики від 14.04.2025 керуючого магазином Продукти 994 ТОВ «АТБ маркет» Коренівської І.О. ОСОБА_1 працевлаштований в компанію ТОВ «АТБ маркет» 10.05.2018, характеризується позитивно, самостійно на протязі двох років займається вихованням своєї дитини, відповідально ставиться до батьківських обов`язків.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2025 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу частини.
Відповідно до службової характеристики військової частини НОМЕР_1 від 07.06.2025 ОСОБА_1 за час проходження військової служби зарекомендував себе позитивно.
Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, відсутні виконавчі провадження щодо ОСОБА_7 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради № 06-23/6520 від 19.11.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таке, що відповідає інтересам дитини.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні вимог про позбавлення відповідача материнських прав стосовно сина, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим та злісним нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, народження ще однієї дитини та догляд за нею, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб тощо.
Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері стосовно сина батьківських прав. Відсутні також докази злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та крім того вважає, що позивачем не надано доказів, що поведінку відповідача в кращу сторону змінити неможливо.
Колегія суддів в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що ОСОБА_8 не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.
Позивач наполягає на тому, що відповідач самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків щодо виховання дитини, що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками, і така поведінка є винною, під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання відповідачем обов`язків по вихованню дитини.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлені.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
З висновку органу опіки та піклування ВК Фастівської міської ради від 18.11.2025 року слідує, що орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_8 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Колегія суддів, надаючи оцінку наданому висновку, звертає увагу на його рекомендаційний характер та вважає, що він є недостатньо обґрунтованим, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. 
З пояснень матері наданих органу опіки та піклування вбачається, що підставою прийняття рішення привезти сина для проживання до його батька стало те, що вона не могла надати сину належне виховання, у зв`язку з поведінкою сина та неможливості налагодити комунікацію з ним, а також належне утримання, у зв`язку з наявністю ще однієї дитини.
Тобто відповідачем надано пояснення життєвих обставин, які зумовили її прийняти рішення про доцільність проживання сина з батьком. Однак таке рішення відповідача, зважаючи на рівність батьків щодо виховання та утримання дитини, у тому числі і визначення місця проживання дитини за відсутності спору, що має місце при даних обставинах справи, на переконання колегії суддів, жодним чином не свідчить про втрату інтересу матері до дитини.
Висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).
Колегія суддів враховує те, що при вирішенні питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, органом опіки та піклування ВК Фастівської міської ради було проведено бесіду із ОСОБА_25 , в ході якої дитина пояснила, що з часу початку свого проживання з батьком він не бачив маму, не зустрічався та не спілкувався з нею. Іноді мама телефонує, але з ним мало говорить. Подарунки присилала лише на дні народження. Зазначив, що не хоче повертатися до мами.
Виходячи із зазначеного дитиною вбачається, що спілкування з матір`ю відбувається, хоча і не в достатній кількості та мати проявляє мінімальні знаки уваги до дитини у вигляді подарунків на дні народження, що є звичайно, недостатнім проявом піклування, однак свідчить про неповну втрату нею зв`язку з дитиною. Слід зауважити, що вказані факти свідчать про ймовірну можливість налагодження зв`язку матері з дитиною. Крім того, бажання сина проживати з батьком не може бути підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 . 
Щодо поданої заяви відповідача, в якій вона не заперечує проти позбавлення її прав та пояснює передумови виникнення обставин залишення сина проживати з його батьком, то даній заяві судом надана вірна правова оцінка. 
Отже, підстав для позбавлення батьківських прав відповідача з матеріалів справи не вбачається. Судом першої інстанції правомірно попереджено відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання й утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком сина
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені в статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
У пунктах 74, 75, 81, 84, 87, 88 постанови від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
У справі, що переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (зокрема умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Колегія суддів вважає, що встановлення зазначеного факту самостійного виховання та утримання батьком сина входить до предмету доказування у спорі, зокрема, про позбавлення батьківських прав. У справі, що розглядається, колегія суддів не установила обставин, які свідчать про можливість застосування до відповідачки крайньої міри впливу на особу у зв`язку з ухиленням нею від обов`язку по здійсненю піклування сином. 
Крім того, у разі не зміни матір`ю свого ставлення до виховання й утримання сина, батько дитини може ініціювати повторний позов про позбавлення її батьківських прав і його задоволення уже буде свідчити про те, що дитина перебуває на його утриманні та вихованні, а мати перебуває в іншому місці.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 35, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд , -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Русанівської Діни Дмитрівни - залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 04 травня 2026 року.

Судді: