ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/2496/26 пров. № А/857/13332/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Запотічного І.І.,
суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.,
за участю секретаря судового засідання: Василюк В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року (суддя Сидор Н.Т., ухвалену в м. Львові) у справі №380/2496/26 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “Реалмодел”, ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України,- 
ВСТАНОВИВ:
12.02.2026 Головне управління ДПС у Львівській області звернулось в суд з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Реалмодел”, ОСОБА_1 , в якому просило суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України керівнику ТОВ “Реалмодел” (ЄДРПОУ 34618522) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року позовну заяву Головного управління ДПС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю “Реалмодел”, ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України залишено без розгляду.
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 283 КАС України, який не може бути поновлений, а тому позов підлягає залишенню без розгляду.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, її оскаржив позивач- Головне управління ДПС у Львівській області, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм процесуального права при її прийнятті, неповне з`ясування обставин у справі, які необхідно було встановити, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13.02.2026 року, прийняту у справі №380/2496/26, та постановити нове рішення, яким задоволити позовну заяву у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт, зокрема, зазначає, що неприйнятним є посилання суду першої інстанції на порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду встановленого ст. 283 КАС України, з огляду на те, що строк звернення до суду встановлюється цим Кодексом або іншими законами. Апелянт вважає, що в межах спірних відносин іншим законом є Податковий кодекс України, за положеннями пункту 102.4 статті 102 цього кодексу грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом може бути стягнено протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним. Відтак, вважає, що оскільки тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України встановлюється як забезпечувальний захід виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу, доцільним буде застосування строків встановлених статтею 102 Податкового кодексу України.
В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив таку задовольнити.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились та явки уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Підпунктом 20.1.35-2 пункту 20.1 статті 20 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників за межі України у разі невиконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу.
Пунктом 87.13 статті 87 ПК України передбачено, що у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
Вимоги абзацу першого цього пункту не застосовується у разі наявності зобов`язання держави щодо повернення юридичній особі або постійному представництву нерезидента-боржника помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, бюджетного відшкодування податку на додану вартість, якщо загальна сума непогашеної заборгованості держави перед боржником дорівнює або перевищує суму податкового боргу такого боржника.
Тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України встановлюється як забезпечувальний захід виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що статтю 87 ПК України доповнено наведеним вище пунктом 87.13 та 87.14 згідно із Законом України від 30.11.2021 №1914-IX “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень”, який набрав чинності з 01.01.2022 (далі - Закон №1914-IX).
Також, Законом №1914-IX частину першу статті 283 КАС України доповнено пунктом 7, згідно з яким, провадження у справах за зверненням податкових та митних органів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України.
Окрім цього, цим Законом, Кодекс адміністративного судочинства України доповнено статтею 289-2 “Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу тимчасового обмеження права громадян України на виїзд за межі території України”, відповідно до частини 1 якої, у разі невиконання у встановлені Податковим кодексом України строки обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань юридичною особою або постійним представництвом нерезидента, що призвело до виникнення податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, податковим органом подається до суду за основним місцем реєстрації юридичної особи або постійного представництва нерезидента позовна заява про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України.
Відтак, підставами для застосування забезпечувального заходу у виді тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України є: наявність у юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень; не сплата такого боргу протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги.
Як вбачається з матеріалів справи, що у зв`язку з виникненням податкового боргу контролюючим органом за місцем обліку відповідача було сформовано податкову вимогу форми “Ю” №0000746-1302-1301 від 23.01.2025 на суму 1 313 625,62 грн, та вказана податкова вимога направлялась податковим органом відповідачу, проте вона повернута адресанту із зазначенням причин невручення “адресат відсутній за вказаною адресою”.
Положеннями абз. 1,4 п. 6 розділу IV Порядку направлення податковими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610 визначено, що податкова вимога вважається належним чином надісланою (врученою) платнику податків, якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою, а для фізичної особи (її законного чи уповноваженого представника) - місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків (його законному чи уповноваженому представникові), або надіслана в електронний кабінет засобами ІТС з дотриманням вимог Законів України “Про електронні документи та електронний документообіг” та “Про електронні довірчі послуги”.
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Зважаючи на наведене норми суд першої інстанції вірно вказав, що податкова вимога вважається врученою 20.02.2025 (день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення), а відтак, 240 календарний день з моменту вручення платнику податків податкової вимоги сплинув 18.10.2025.
Разом з тим, як вже було зазначено, з даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду 12.02.2026.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що пункт 7 частини 1 статті 283 КАС України встановлює правило, за яким провадження у справах за зверненням податкових та митних органів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента - боржника у праві виїзду за межі України.
Відтак, п. 7 ч. 1 ст. 283 КАС України передбачає право податкового органу звернутися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи - боржника у праві виїзду за межі України, яке кореспондує з приписами п. 87.13 ст. 87 ПК України. При цьому, конкретизовані особливості, за якими здійснюється судове провадження у таких справах, визначені статтею 289-2 КАС України.
Вказаний висновок суду першої інстанції ґрунтувався на тому, що усі наведені норми введено у дію згідно Закону України від 30.11.2021р. №1914-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень”, яким до Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України внесено відповідні зміни та вони регулюють однопредметні правовідносини.
Разом з тим, статтею 283 КАС України, якою встановлено особливості провадження у справах за зверненням податкових та митних органів, зокрема частиною другою визначено, що заява податкового органу подається до суду першої інстанції протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду, за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.
Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що норма ч. 2 ст. 283 КАС України є спеціальною нормою порівняно зі ст. 122 КАС України.
Також судом першої інстанції вірно зазначено, що за змістом ст. 289-2 КАС України встановлено ще коротші терміни розгляду судом відповідної категорії заяв (48 годин), аніж положеннями ст. 283 КАС України (не пізніше 96 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення заявника до суду).
Відтак, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що звернення в порядку ст. 283 КАС України відбувається лише з метою термінового розгляду заяви, в цій справі розгляд заяви в порядку ст. 289-2 КАС України також є терміновим.
Разом з тим, застосування до даної категорії заяв тримісячного строку звернення до суду, визначеного абз. 2 ч. 2 ст. 122 КАС України фактично нівелює віднесення законодавцем даної категорії справ до таких, які потребують термінового розгляду.
Також судом першої інстанції вірно зазначено, що норма ст. 289-2 КАС України, як і норма п. 7 ч.1 ст. 283 КАС України, визначають єдину підставу для звернення до суду податкового органу, яка визначена п. 87.13 ст. 87 ПК України.
Разом з тим, стаття 87 ПК України не визначає з заявою або позовною заявою має звертатись до суду контролюючий орган за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
Так, визначаючи характер поданої позовної заяви, суд першої інстанції вірно виходив з того, що стаття 289-2 КАС України містить конкретну підставу для звернення до суду - несплату податкового боргу протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги. А стаття 283 КАС України (п. 7 ч. 2) такої вимоги не містить та пов`язує звернення до суду податкового органу з виконанням ним визначених законом повноважень.
Окрім цього, слід зазначити, що норми ст. 289-2 КАС України не встановлюють інших строків звернення до суду, ніж передбачені ч. 2 ст. 283 КАС України, визначаючи необхідність дотримання 240 календарних днів несплати податкового боргу з дня вручення платнику податків податкової вимоги як необхідний запобіжник, які дозволяє уникнути передчасному зверненню до суду податкового органу з позовом про обмеження виїзду керівника платника податків - боржника до спливу строку, коли платник податків має можливість самостійно сплатити податковий борг.
Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах заява або позовна заява має бути подана виключно з підстав, визначених п. 87.13 ст. 87 ПК України, та в разі її подання - з дотриманням вимог ч. 2 ст. 283 КАС України, тобто у строк не більше 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду.
Зважаючи на наведене, незалежно від формулювання назви такої заяви (позовна заява чи заява) суд першої інстанції вірно вказав, що така має бути подана податковим органом з дотриманням строку, визначеного ч. 2 ст. 283 КАС України, тобто протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду.
Відтак, зважаючи на те, що 240-ий день з дня вручення податкової вимоги “Ю” №0000746-1302-1301 від 23.01.2025 закінчився 18.10.2025, то суд першої інстанції вірно вказав, що саме з цього моменту у позивача було 24 години для звернення до суду із відповідним позовом (аналогічний правовий висновок щодо обчислення строків звернення із позовною заявою про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України був викладений Верховним Судом у постанові від 15.01.2026 у справі №520/19145/25).
Разом з тим, як вже зазначалось, до суду із цим позовом позивач звернувся лише 12.02.2026, тобто із значним пропуском встановленого строку.
Частиною 5 статті 270 КАС України визначено, що днем подання позовної заяви, апеляційної скарги є день їх надходження до відповідного суду. Строки подання позовних заяв і апеляційних скарг, встановлені у справах, визначених цією статтею, не може бути поновлено. Позовні заяви, апеляційні скарги, подані після закінчення цих строків, суд залишає без розгляду.
Зважаючи на все наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 283 КАС України, який не може бути поновлений, а тому позов вірно залишено без розгляду.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року у справі №380/2496/26 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків визначених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 04.05.2026