ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 297/862/24 
провадження № 61-4822св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Орган опіки і піклування Берегівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Берегівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Берегівському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Юлій Юлійович, на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 червня 2025 року у складі судді Гал Л. Л. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у складі колегії суддів Мацунича М. В., Кожух О. А., Собослоя Г. Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки і піклування Берегівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Берегівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Берегівському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства, 

ВСТАНОВИВ: 

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Органу опіки і піклування Берегівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Берегівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Берегівському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Берегівський відділ ДРАЦС), у якому просив: 
- визнати його батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- внести зміни до актового запису про народження від 20 березня 2019 року № 66, складеного Берегівським відділом ДРАЦС, зазначивши у графі «Відомості про батька» замість « ОСОБА_5 » - « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, місце проживання: АДРЕСА_1 ». 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 2015 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_4 , у них народився син ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла. 

Позивач зазначав, що вони з ОСОБА_6 проживали разом, вели спільне господарство, підтримували сімейні відносини та спільно виховували дитину, однак не вбачали необхідності у реєстрації шлюбу та офіційному оформленні батьківства. Відомості про батька дитини до актового запису про народження були внесені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України) зі слів матері, при цьому як ім`я батька було зазначено ім`я позивача, а прізвище та по батькові - за вказівкою матері дитини. 

Після смерті ОСОБА_6 малолітній ОСОБА_4 проживав разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , та перебував на його утриманні. 06 жовтня 2021 року щодо дитини було проведено таїнство хрещення та миропомазання, а у свідоцтві про хрещення ОСОБА_1 зазначений батьком дитини. Також дитині було зазначено подвійне прізвище - ОСОБА_7 . 

На думку позивача, зазначені обставини підтверджують, що він відкрито визнавав ОСОБА_4 своїм сином. 

Також позивач посилався на те, що у листопаді 2023 року Орган опіки та піклування Берегівської міської ради вилучив малолітнього ОСОБА_4 та помістив його до Батівського притулку для дітей служби у справах дітей Закарпатської обласної державної адміністрації. Надалі, зі слів працівників притулку, дитина там не перебувала, а інформацію про її місцезнаходження позивачу не надавали з посиланням на конфіденційність персональних даних. 

На переконання позивача, підставою для вилучення дитини стало те, що він не мав юридично оформленого статусу батька, оскільки за життя матері дитини питання про встановлення батьківства не вирішувалося. 

Крім того, позивач зазначав, що після смерті ОСОБА_6 не звертався до суду з позовом про визнання батьківства, оскільки дитина фактично проживала разом із ним, перебувала на його повному утриманні та вихованні, а малолітній ОСОБА_4 вважав позивача своїм батьком і називав його таким. 

03 січня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Мензак Ю. Ю., подав до суду першої інстанції заяву про зміну предмета позову. 

Заяву мотивовано тим, що під час розгляду справи було встановлено факт часткової зміни анкетних даних дитини, у зв`язку із чим позивач просив: 
- визнати його батьком малолітнього  ОСОБА_8 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- внести зміни до актового запису про народження від 20 березня 2019 року № 66, складеного Берегівським відділом ДРАЦС, щодо ОСОБА_8 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши у графі «Відомості про батька» замість « ОСОБА_2 » - « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, місце проживання: АДРЕСА_3 ». 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Берегівський районний суд Закарпатської області рішенням від 18 червня 2025 року у задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження існування тривалих і сталих сімейних відносин із дитиною ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту народження дитини і до 12 вересня 2023 року, коли орган опіки та піклування вилучив дитину та влаштував її до притулку для дітей, позивач не вчиняв жодних юридично значущих дій, спрямованих на визнання батьківства. 
Також суд звернув увагу на те, що після смерті матері дитини позивач не звертався до органу опіки та піклування щодо встановлення опіки над дитиною. Натомість опікуном над малолітнім було призначено батька позивача, а після його смерті із заявою про оформлення опіки зверталася мати позивача. 

Протягом понад чотирьох років ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про визнання батьківства та не ініціював оформлення правового зв`язку з дитиною, незважаючи на відсутність будь-яких перешкод для реалізації такого права, оскільки вимоги про визнання батьківства не обмежені позовною давністю. На переконання суду, саме позивач створив ситуацію, на наслідки якої у подальшому посилався, а його поведінка свідчить про відсутність належної старанності та послідовності у реалізації права на визнання батьківства. 

Суд також зазначив, що Орган опіки та піклування Берегівської міської ради надав позивачу можливість оформити правовідносини «батько - дитина», однак ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом лише 23 лютого 2024 року, тобто після ухвалення Свалявським районним судом Закарпатської області 14 лютого 2024 року рішення про усиновлення дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 

Крім того, суд указав, що рішення про усиновлення дитини є чинним, відповідає вимогам закону, а позивач не заявляв вимог про скасування усиновлення чи визнання його недійсним. 

Посилаючись на положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова у задоволенні позову відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини та необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами дитини, усиновлювачів та позивача. 

У зв`язку із цим суд також дійшов висновку про відсутність підстав для застосування процесуальних наслідків ухилення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від участі у судовій молекулярно-генетичній експертизі, оскільки вважав виправданим обмеження можливості встановлення біологічного батьківства позивача з огляду на сукупність установлених у справі обставин. 

Закарпатський апеляційний суд постановою від 03 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Ю. Ю., залишив без задоволення, а рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 червня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У квітні 2026 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_10 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 червня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2026 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 760/14438/15, від 15 січня 2020 року у справі № 522/19196/14, від 27 травня 2020 року у справі № 127/9380/18, від 07 червня 2022 року у справі № 750/11447/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що Берегівський районний суд Закарпатської області ухвалою від 02 липня 2024 року призначив у справі судову молекулярно-генетичну експертизу. На вирішення експертизи поставлено питання про те, чи є позивач біологічним батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Одночасно суд зобов`язав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 забезпечити явку дитини до експертної установи для відбору біологічних зразків у визначені дату та час. 

Заявник зазначає, що відповідно до листа Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи відповідачі, будучи належним чином повідомленими про проведення експертизи, тричі не з`явилися разом із дитиною до експертної установи для відбору біологічного матеріалу, унаслідок чого проведення експертизи стало неможливим. 

На думку заявника, ухилення відповідачів від участі у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи не може створювати для них процесуальні переваги та не перешкоджає встановленню обставин справи на підставі інших належних і допустимих доказів. 

Посилаючись на положення статті 109 ЦПК України, заявник зазначає, що у разі ухилення учасника справи від участі в експертизі, якщо без цього проведення експертизи є неможливим, суд залежно від значення такої експертизи та того, хто саме ухиляється від участі у ній, вправі визнати факт, для встановлення якого експертизу було призначено. У зв`язку із цим сторона позивача просила суд першої інстанції визнати встановленим факт того, що ОСОБА_1 є біологічним батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

Крім того, заявник наголошує, що факт ухилення відповідачів від участі у проведенні експертизи є очевидним, оскільки повідомлення про необхідність явки надсилалися як експертною установою, так і судом, а про призначення експертизи також було повідомлено представника відповідачів. На переконання заявника, твердження відповідачів про необізнаність щодо призначення експертизи не відповідають дійсності, однак суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки цим обставинам та безпідставно відмовили у задоволенні позову. 

Також заявник посилається на лист притулку для дітей служби у справах дітей Закарпатської обласної державної адміністрації від 27 грудня 2023 року № 01-12/1177, згідно з яким після поміщення дитини до притулку позивач неодноразово її відвідував. Зазначені обставини підтверджуються й Органом опіки та піклування Берегівської міської ради та свідчать про існування між ним і дитиною реальних сімейних зв`язків та зацікавленості у вихованні дитини. 

На думку заявника, висновки судів про відсутність у нього інтересу до встановлення батьківства не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки він не був обізнаний про намір сторонніх осіб усиновити дитину. Крім того, заявник зазначає, що за наявності звернення його матері до органу опіки та піклування щодо оформлення опіки над дитиною усиновлення малолітнього іншими особами не повинно було відбуватися. 

Водночас під час вирішення спорів щодо дітей суди зобов`язані керуватися насамперед принципом забезпечення найкращих інтересів дитини, а не застосовувати виключно формальний підхід до оцінки правовідносин. На переконання заявника, встановлення походження дитини є складовою її особистих немайнових прав та відповідає її інтересам. 

На підтвердження своїх доводів заявник посилається на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема на рішення у справах «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» («Neulinger and Shuruk v. Switzerland»), «Яггі проти Швейцарії» («Jaggi v. Switzerland») та «Кроон та інші проти Нідерландів» («Kroon and Others v. Netherlands»), у яких наголошено на необхідності забезпечення найкращих інтересів дитини, праві особи на встановлення свого біологічного походження як складової права на повагу до приватного життя, а також на тому, що формальні юридичні зв`язки не можуть повністю нівелювати біологічну реальність. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2026 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_11 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Берегівського районного суду Закарпатської області. 

11 травня 2026 року матеріали справи № 297/862/24 надійшли до Верховного Суду. 

Ухвалою від 25 травня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Відповідно до актового запису про народження від 20 березня 2019 року № 66 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Берегове. Матір`ю дитини зазначена ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відомості про батька дитини були внесені на підставі заяви про державну реєстрацію народження відповідно до частини першої статті 135 СК України зі слів матері дитини. У графі «Відомості про батька» зазначено: « ОСОБА_5 » (т. 1, а. с. 8, 37). 

Реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_4 у 2019 році здійснено за місцем проживання його матері ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 9, 11). 

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а. с. 10). 

У поданому відзиві Орган опіки і піклування Берегівської міської ради не заперечував обставин проживання позивача ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_6 , а також того, що після смерті матері дитини малолітній ОСОБА_4 тривалий час проживав у сім`ї позивача. 

Суди також з`ясували, що рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради від 23 листопада 2022 року № 285 малолітньому ОСОБА_4 надано статус дитини-сироти (т. 1, а. с. 42). 

Надалі рішенням Берегівської міської ради від 25 січня 2023 року № 15 опікуном над дитиною-сиротою ОСОБА_4 призначено батька позивача - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 43). 

ІНФОРМАЦІЯ_7 опікун ОСОБА_12 помер, у зв`язку із чим рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради від 27 вересня 2023 року № 203 опіку над дитиною-сиротою було припинено, а 12 вересня 2023 року дитину тимчасово влаштовано до притулку для дітей у смт Батьово (т. 1, а. с. 44-47). 

Листом завідувача притулку від 27 грудня 2023 року підтверджується, що до дитини навідувалися її біологічний батько та баба (т. 1, а. с. 52). 

Під час судового розгляду сторони підтвердили, що йдеться про позивача ОСОБА_1 та його матір ОСОБА_13 . 

Листом від 30 жовтня 2023 року Берегівська міська рада повідомила ОСОБА_13 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про неподання окремих документів, необхідних для оформлення опіки над дитиною-сиротою ОСОБА_4 . Одночасно орган місцевого самоврядування рекомендував позивачу ОСОБА_1 , який стверджував про своє біологічне батьківство щодо дитини, звернутися до суду із заявою про визнання батьківства в порядку, встановленому чинним законодавством (т. 1, а. с. 55). 

Зазначений лист, направлений поштовим зв`язком, адресатом отриманий не був (т. 1, а. с. 56). 

За клопотанням служби у справах дітей Берегівської міської ради 07 грудня 2023 року малолітнього ОСОБА_4 було влаштовано до Закарпатського центру соціально-психологічної реабілітації дітей міста Свалява (т. 1, а. с. 48-50). 

Свалявський районний суд Закарпатської області рішенням від 14 лютого 2024 року у справі № 306/134/24, яке набрало законної сили 18 березня 2024 року, заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усиновлення дитини задовольнив. Визнав заявників усиновлювачами малолітнього ОСОБА_4 . Змінив прізвище, ім`я та по батькові дитини на « ОСОБА_8 », а також вніс зміни до актового запису про народження, згідно з якими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 записано батьками дитини, водночас виключивши із актового запису відомості про батьків дитини - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 68, 69). 

На підставі зазначеного судового рішення до актового запису про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесено відповідні зміни (а. с. 171). 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повною мірою не відповідають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 

У статті 51 Конституції України, частинах другій та третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. 

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. 

Нормами статей 125, 126, 135 СК України врегульовано питання про визначення походження дитини, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою. 

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду. 

У частині першій статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. 

Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. 

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. 

Провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Під час вирішення спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтересів імовірного біологічного батька. 
Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану (постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 552/4291/22, від 31 січня 2024 року в справі № 752/13549/22).

Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14 (провадження № 61-6030св18) зазначив, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмета доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні відомості, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто під час вирішення спору про визнання батьківства мають враховуватися усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливе за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визначення батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. 

Висновок експертизи з питання походження дитини є одним з основних доказів, який має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18 (провадження № 61-7126св22), від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21 (провадження № 61-564св23). 

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, висновок якої має важливе значення у процесі дослідження батьківства, є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ (постанови Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 478/690/18 (провадження № 61-18333св19), від 05 червня 2024 року у справі № 458/619/17 (провадження № 61-5266св24), від 18 березня 2026 року у справі № 522/13613/21 (провадження № 61-10535св25)). 

ЄСПЛ у справі «Калачова проти росії» («Kalacheva v. russia», заява № 3451/05) зазначив, що під час національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з імовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (§ 34 рішення від 07 травня 2009 року). 

ЄСПЛ у справі «Кріштіан Барнабаш Тот проти Угорщини» («Krisztian Barnabas Toth v. Hungary», заява № 48494/06) зазначив, що національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються певною свободою розсуду, спрямованою на забезпечення найкращих інтересів дитини та досягнення справедливого балансу між інтересами дитини і ймовірного біологічного батька, що саме собою не суперечить гарантіям статті 8 Конвенції (§ 33 рішення від 12 лютого 2013 року). 

У справі «Келін та інші проти Румунії» («Calin and Others v. Romania», заява № 25057/11) ЄСПЛ наголосив, що повага до приватного життя вимагає забезпечення кожній особі можливості встановити обставини свого походження, а право на отримання такої інформації має важливе значення для формування особистості людини та її розвитку. Таке право охоплює, зокрема, можливість отримати інформацію щодо особи своїх батьків. 

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (частина перша статті 7 Конвенції про права дитини). 

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Питання встановлення походження дитини, збереження зв`язків між дитиною та її біологічними батьками, а також можливість особи домагатися юридичного визнання свого батьківства належать до сфери захисту зазначеної статті. 

У рішенні у справі «М. Т. проти України» («M. T. v. Ukraine», заява № 950/17, пункти 23, 24, рішення від 19 березня 2019 року) ЄСПЛ зазначив, що, незважаючи на свободу розсуду, надану державам у спорах про батьківство, ініційованих імовірними біологічними батьками, біологічний батько не повинен бути повністю виключений із життя дитини, якщо лише таке виключення не обумовлене достатніми підставами, пов`язаними із забезпеченням найкращих інтересів дитини. 

У справі «Узбяков проти росії» («Uzbyakov v. russia», заява № 71160/13, рішення від 05 травня 2020 року) ЄСПЛ наголосив, що у спорах щодо встановлення батьківства та наслідків усиновлення національні суди не можуть обмежуватися суто формальним застосуванням норм внутрішнього права, а зобов`язані здійснити ретельну оцінку конкретних обставин справи та забезпечити справедливий баланс між інтересами дитини, біологічного батька й усиновлювачів. ЄСПЛ наголосив, що навіть за відсутності прямо передбачених національним законом підстав для скасування усиновлення держава не звільняється від обов`язку перевірити, чи були вжиті належні заходи для збереження сімейних зв`язків дитини з її біологічною сім`єю, зокрема з біологічним батьком, братами та сестрами. У цій справі ЄСПЛ визнав, що відмова національних судів у встановленні батьківства заявника та скасуванні усиновлення лише з формальних підстав, без належної оцінки фактичних обставин і без з`ясування того, чи відповідало таке втручання найкращим інтересам дитини, становила порушення статті 8 Конвенції.

Верховний Суд уже зауважував, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, який спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 645/1098/18). 

Отже, дитині має бути гарантоване право знати свого біологічного батька, а забезпечення такого права передбачає необхідність дотримання справедливого та пропорційного балансу між конкуруючими інтересами дитини, біологічного батька та інших осіб, із пріоритетним урахуванням найкращих інтересів дитини. 

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що позивач тривалий час проживав однією сім`єю з матір`ю дитини ОСОБА_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_4 ; запис про батька у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, зокрема, за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записано за її вказівкою (водночас збігається з іменем та по батькові позивача).

Також суди встановили, що після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) дитина фактично проживала у сім`ї позивача до 12 вересня 2023 року , її опікуном спочатку був батько позивача (дід), а після його смерті з заявою про встановлення опіки над дитиною звернулася мати позивача (баба). Однак 14 лютого 2024 року дитина була усиновлена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 18 березня 2024 року. 

Крім того, встановлено, що після поміщення дитини до притулку позивач та його мати відвідували її, а орган опіки та піклування рекомендував позивачу звернутися до суду із заявою про визнання батьківства. 

Під час розгляду справи орган опіки та піклування не заперечував існування між позивачем і дитиною фактичних сімейних відносин. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що з моменту народження дитини та до 12 вересня 2023 року , коли орган опіки та піклування вилучив дитину та влаштував її до притулку для дітей, позивач не вчиняв жодних юридично значущих дій, спрямованих на визнання батьківства, що свідчить про незацікавленість позивача у встановленні батьківства над малолітнім ОСОБА_4 . Крім того, суди керувалися тим, що рішення про усиновлення дитини є чинним, відповідає вимогам закону, а позивач не заявляв вимог про скасування усиновлення чи визнання його недійсним.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Як відомо з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 02 липня 2024 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу для встановлення біологічного походження дитини. Однак проведення експертизи стало неможливим у зв`язку з неодноразовою неявкою відповідачів разом із дитиною до експертної установи. 

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто саме ухиляється від участі в експертизі та яке значення ця експертиза має для такої особи, може визнати факт, для з`ясування якого експертизу було призначено, або відмовити у його визнанні. 

Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц.

Суди попередніх інстанцій, пославшись переважно на те, що позивач тривалий час не вчиняв юридичних дій щодо оформлення свого батьківства та звернувся з позовом уже після ухвалення рішення про усиновлення дитини, фактично не надали належної правової оцінки обставинам ухилення відповідачів від участі у проведенні молекулярно-генетичної експертизи та не навели достатніх мотивів, з яких дійшли висновків про відсутність підстав для застосування наслідків, передбачених статтею 109 ЦПК України. 

Посилання судів на те, що рішення про усиновлення є чинним, а позивач не заявляв вимог про його скасування чи визнання недійсним, саме собою не звільняло суди від обов`язку повно та всебічно дослідити доводи позивача щодо існування між ним і дитиною реальних сімейних зв`язків, оцінити питання можливого біологічного батьківства та встановити, чи відповідало повне виключення позивача з правовідносин щодо дитини принципу пропорційності й найкращим інтересам дитини. 

Суди попередніх інстанцій, фактично надавши перевагу формальному юридичному статусу усиновлення, не здійснили належного аналізу того, чи були вжиті всі необхідні заходи для збереження можливих сімейних зв`язків дитини з її ймовірним біологічним батьком та чи не призвело таке втручання до непропорційного обмеження права позивача і самої дитини на повагу до приватного та сімейного життя. 

При цьому сама лише обставина несвоєчасного звернення позивача до суду з позовом про визнання батьківства не може автоматично свідчити про відсутність у нього сімейного інтересу щодо дитини та не є безумовною підставою для відмови у встановленні походження дитини без належного дослідження всіх доказів у їх сукупності. 

Колегія суддів також звертає увагу, що суди встановили обставини, які могли свідчити про необхідність додаткової перевірки дій органів опіки та піклування щодо збереження можливих сімейних зв`язків дитини з її ймовірним біологічним батьком. Зокрема, орган опіки був обізнаний про твердження позивача щодо його біологічного батьківства; сам орган місцевого самоврядування рекомендував позивачу звернутися до суду із заявою про визнання батьківства; позивач та його мати підтримували зв`язок із дитиною після її поміщення до притулку; мати позивача вживала заходів щодо оформлення опіки над дитиною; лист органу опіки із рекомендацією звернутися до суду фактично не був вручений адресату; через нетривалий час після поміщення дитини до закладу було ініційовано та завершено процедуру усиновлення іншими особами. 

За таких обставин суди мали перевірити, чи були органами державної влади та місцевого самоврядування вжиті всі розумні та необхідні заходи для збереження можливих сімейних зв`язків дитини з особою, яка заявляла про своє біологічне батьківство та підтримувала фактичний зв`язок із дитиною. 

Саме на необхідності такої перевірки наголошував ЄСПЛ у справі «Узбяков проти росії» («Uzbyakov v. russia»), зазначивши, що навіть за відсутності формально встановленого батьківства національні органи влади повинні оцінити, чи були вжиті необхідні заходи для збереження сімейних зв`язків дитини з її біологічною сім`єю. 

Водночас Верховний Суд ураховує, що сама лише наявність біологічного зв`язку або твердження про нього не є безумовною підставою для скасування усиновлення чи автоматичного встановлення батьківства після усиновлення дитини. Вирішальним критерієм у таких справах залишаються найкращі інтереси дитини, які потребують комплексної оцінки всіх обставин справи, зокрема характеру та тривалості зв`язків дитини як із позивачем, так і з усиновлювачами, ступеня інтегрованості дитини у нову сім`ю, а також можливих наслідків втручання у вже сформовані сімейні відносини. 

Проте без належного дослідження того, чи були державними органами забезпечені реальні можливості для збереження та юридичного оформлення зв`язку дитини з її ймовірним біологічним батьком, висновки судів про відмову у позові не можуть вважатися достатньо обґрунтованими. 

Отже, питання про те, чи відповідатиме встановлення батьківства та можливе подальше втручання у вже сформовані після усиновлення сімейні відносини найкращим інтересам дитини, потребує повного і всебічного дослідження всіх обставин справи, оцінки характеру фактичних зв`язків дитини як з позивачем, так і з усиновлювачами, а також з`ясування причин непроведення судової молекулярно-генетичної експертизи. 

Суди повинні провести поглиблене вивчення всіх відповідних факторів і встановили справедливий баланс між правами всіх зацікавлених осіб з належним врахуванням особливих обставин справи.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову є передчасними, зробленими без повного та всебічного з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а допущені судами порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. 

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. 

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. 

ЄСПЛ неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції. 

В оскаржуваних судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій достатньою мірою не виклали мотиви, на яких вони ґрунтуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України», «Суомінен проти Фінляндії»). 

Резюмуючи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій передчасно вирішили спір без повного та всебічного з`ясування обставин справи, не надали належної оцінки всім зібраним у справі доказам у їх сукупності, неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також допустили порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суди обох інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення по суті спору не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Верховний Суд узяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи. 

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, забезпечити повне та всебічне дослідження доказів, надати належну оцінку доводам сторін, перевірити обставини можливого біологічного батьківства позивача, з`ясувати причини непроведення судової молекулярно-генетичної експертизи та правові наслідки ухилення від участі у ній, а також оцінити, чи відповідатиме втручання у вже сформовані сімейні відносини дитини після усиновлення принципу пропорційності та найкращим інтересам дитини, після чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального і процесуального права. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) зробив висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо суд касаційної інстанції скасовує судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 

Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів першої та апеляційної інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий розгляд, то підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає. 

Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом першої інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мензак Юлій Юлійович, задовольнити частково. 

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 червня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк