Справа № 461/8839/25 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/111/26 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:
24.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі (однієї четвертої) частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.
Позов обгрунтований тим, що 23.07.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. У період шлюбу в них народилися доньки:  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.12.2024 шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. ОСОБА_5 проживає разом із позивачем та знаходиться повністю на його утриманні, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 04.09.2025. Таким чином, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відтак, позивач вважає, що при сплаті відповідачем аліментів у вищезазначеному розмірі забезпечить їхню рівність при несенні обов`язку утримання дитини. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що з серпня 2025 року донька ОСОБА_7 фактично проживає разом із батьком та перебуває на його повному утриманні, тоді як відповідачка проживає окремо за кордоном і не бере належної участі в матеріальному забезпеченні дитини. На підтвердження цих обставин посилається на акт обстеження умов проживання та інші надані докази. На думку апелянта, суд безпідставно поставив право дитини на отримання аліментів у залежність від доведення факту тривалого проживання дитини з батьком та ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, хоча обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття є безумовним і не залежить від наявності вини чи ухилення одного з батьків. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно оцінив подані докази, безпідставно відхилив акт обстеження умов проживання, не врахував фактичні обставини проживання та утримання дитини, а також не з`ясував належним чином матеріальне становище сторін і реальні витрати на забезпечення потреб дитини. Стверджує, що суд не врахував принцип найкращих інтересів дитини, передбачений Конвенцією ООН про права дитини, Сімейним кодексом України та практикою Верховного Суду.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.
У статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі – Конвенція 1989 року), встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 27 Конвенції 1989 року держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», Заява № 31111/04, § 54).
Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У ч.ч. 1 - 3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до положень ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт постійного проживання дитини разом із ним, а також ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків чи ненадання матеріального утримання дитині. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів.
Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, наявними в матеріалах справи /а.с. 6/.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.12.2024 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 23 липня 2014 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №462 /а.с.7-8/.
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 04.09.2025, малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із позивачем за місцем його проживання /а.с. 8–9/.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14 січня 2026 року (справа №461/4739/25) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено частково.
Вирішено стягувати з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду 12 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вищезазначеним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком — ОСОБА_11 , а також відсутність доказів несення ОСОБА_2 витрат на її утримання.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доказуванню під час розгляду іншої справи за участю тих самих осіб або особи, щодо якої такі обставини встановлено.
Таким чином, факт проживання ОСОБА_3 разом із батьком підтверджується як актом обстеження умов проживання від 04.09.2025 так і обставинами, встановленими рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 січня 2026 року у справі № 461/4739/25, а тому є доведеним належними та допустимими доказами.
Враховуючи, що обов`язок щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття покладається на обох батьків у рівній мірі, шлюб між сторонами розірвано, сторони проживають окремо, а донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений позивачем розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідачки, а саме 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, є обґрунтованим, справедливим, необхідним і достатнім для забезпечення належного утримання дитини.
Належних і допустимих доказів, які б спростовували наведені обставини або свідчили про необґрунтованість заявленого розміру аліментів, матеріали справи не містять.
Щодо часу, з якого підлягають стягненню аліменти, колегія суддів виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки позов у цій справі подано 24.10.2025, аліменти підлягають стягненню саме з цієї дати.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення суду слід скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 грудня 2025 року – скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – задовольнити.
Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 жовтня 2025 року до досягнення дитиною повноліття.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 17.06.2026.

Головуючий  

Судді