ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року
м. Київ

справа № 490/3458/24
провадження № 61-13646св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - заступник керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради,
відповідачка - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2025 року у складі судді Чаричанського П. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року заступник керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання знести житловий будинок та споруди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2015 року у справі № 490/13145/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року, визнано незаконним рішення Миколаївської міської ради від 24 липня 2014 року № 42/44 (пункти 8, 8.2 розділу 4) про передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 ; визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 1000 кв. м з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 на АДРЕСА_1 , яке було видано ОСОБА_5 22 вересня 2014 року. Суд ухвалив таке рішення у зв`язку з тим, що земельна ділянка належить до земель водного фонду та розташована в законодавчо визначеній межі прибережної захисної смуги р. Інгул, що виключає передачу цієї ділянки у приватну власність для індивідуального житлового будівництва.

Водночас, ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 27 жовтня 2014 року № 1261 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 , про що свідчить запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27 жовтня 2014 року № 7475839.

У подальшому, 21 вересня 2015 року ОСОБА_1 зареєструвала повідомлення про початок будівельних робіт № МК 062152640161, а через два місяці, 19 листопада 2015 року - декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № МК 142153231266 - житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 225,1 кв. м, житловою площею 64,4 кв. м, з описом: житловий будинок - літ. «А-2», навіс - літ. «Б», ворота - № 1, огорожа - № 2.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 16 грудня 2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 225,1 кв. м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 на АДРЕСА_1 (запис від 16 грудня 2015 року № 12667524), а 22 грудня 2015 року видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на вказаний будинок.

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку і питання знесення житлового будинку оскаржувалося прокурором у судовому порядку.

Так, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2023 року у справі № 490/617/20, зміненим у резолютивній частині постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 повернуто на користь держави земельну ділянку площею 1000 кв. м з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, в рішенні судом констатовано, що приналежність ділянки з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 до прибережної захисної смуги р. Інгул і незаконність її використання для індивідуального житлового будівництва вже встановлені у цивільній справі № 490/13145/14-ц та є обставинами, які в силу частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. У зв`язку з цим, захист інтересів Миколаївської міської ради на цю ділянку водного фонду відповідно до статті 391 ЦК України здійснено на підставі вимоги негаторного позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею шляхом повернення державі.

Отже, рішенням суду у справі № 490/13145/14-ц встановлено приналежність ділянки з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 на АДРЕСА_1 до земель водного фонду та незаконність її відведення для індивідуального житлового будівництва, а рішенням суду у справі № 490/617/20 цю земельну ділянку повернуто Миколаївській міській раді.

У рішенні від 17 жовтня 2023 року суд вказав, що повернення земельної ділянки водного фонду та знесення (демонтаж) житлового будинку - це два негаторні позови, тому не можна повернути земельну ділянку шляхом знесення (демонтажу) житлового будинку.

З урахуванням зазначеного прокурором подано новий позов про знесення будинку.

Прокурор наголошував, що забудова ОСОБА_1 земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004, яка має особливий статус через приналежність до прибережної захисної смуги р. Інгул, порушує вимоги земельного, водного та містобудівного законодавства. В прибережних захисних смугах заборонено будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних). Крім того, згідно з Генеральним планом м. Миколаєва спірна земельна ділянка належить до зеленої зони загального користування, де індивідуальне житлове будівництво взагалі не передбачено.

Прокурор вказував, що з урахуванням викладеного відповідач не набула право власності на спірний житловий будинок у визначений законом спосіб, як того вимагає стаття 328 ЦК України, оскільки будівництво здійснено з порушенням вимог законодавства.

Посилаючись на те, що будівництво житлового будинку на землях водного фонду суперечить положенням земельного, водного та містобудівного законодавства, спірні об`єкти через незаконність будівництва створюють перешкоди територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради у використанні земельної ділянки, прокурор просив усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 1000 кв. м з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести (демонтувати) житловий будинок, навіс, ворота, огорожу на АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 16 грудня 2015 року № 12667524.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, позов задоволено.

Усунуто перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 1000 кв. м з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести (демонтувати) житловий будинок, навіс, ворота, огорожу на АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 16 грудня 2015 року № 12667524.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір у сумі 3 633,60 грн.

Вказано, що відповідно до частин сьомої та восьмої статті 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно з ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2024 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що дослідженими доказами доведено порушення ОСОБА_1 заборони на будівництво житлового будинку на землях водного призначення та створення нею власнику землі перешкод у користуванні земельною ділянкою незаконним будівництвом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справі

У листопаді 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 922/436/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця у касаційній скарзі зазначає, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено її право на мирне користування житлом. 

Суди не врахували, що знесення самочинного об`єкта нерухомості є крайньою мірою пливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень та неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Водночас, прокурор не заявляв вимог про перебудову чи приведення спірних правовідносин у правове поле іншим чином, крім знесення нерухомого майна.

У січні 2026 року від Миколаївської обласної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Від    ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , у січні 2026 року надішла відповідь на відзив Миколаївської обласної прокуратури.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 листопада 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4., передана на розгляд судді-доповідачу Білоконь О. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.
У зв`язку з обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. розпорядженням від 13 листопада 2025 року № 805/0/226-25 призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 13 листопада 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4., передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , залишено без руху, для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4., з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 490/3458/24 з Центрального районного суду м. Миколаєва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2026 року матеріали справи № 490/3458/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У жовтні 2014 року заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави звернувся до суду із позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Реєстраційну службу Миколаївської міського управління юстиції Миколаївської області, про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 1000 кв. м із земель комплексної забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 (справа № 490/13145/14-ц).

ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 27 жовтня 2014 року № 1261 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджується записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27 жовтня 2014 року № 7475839.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2014 року у справі № 490/13145/14-ц зупинено дію рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року до розгляду справи по суті та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 на АДРЕСА_1 .

21 вересня 2015 року ОСОБА_1 зареєструвала повідомлення про початок будівельних робіт № МК 062152640161 на зазначеній земельній ділянці, 19 листопада 2015 року - декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № МК 142153231266 - житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 225,1 кв. м, житловою площею 64,4 кв. м з описом: житловий будинок - літ. «А-2», навіс - літ. «Б», ворота - № 1, огорожа - № 2.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 16 грудня 2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 225,1 кв. м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 на АДРЕСА_1 (запис № 12667524 від 16 грудня 2015 року), а 22 грудня 2015 року їй видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на вказаний будинок.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2015 року у справі № 490/13145/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року, визнано незаконними і скасовано пункти 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 24 липня 2014 року № 42/44 щодо затвердження проєкту землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 площею 1000 кв. м, визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку на АДРЕСА_1 . Суд погодився з доводами прокурора щодо незаконності рішення міської ради про відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 по АДРЕСА_1 з огляду на її розташування в законодавчо визначеній межі прибережної захисної смуги р. Інгул, приналежність її до земель водного фонду та неможливість передачі у приватну власність для індивідуального житлового будівництва.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 жовтня 2023 року у справі № 490/617/20, частково зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради повернуто на користь держави земельну ділянку площею 1000 кв. м з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004, що розташована по АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10 травня 2024 року Миколаївська міська рада зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку площею 1000 кв. м з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004, що розташована по АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей Реєстру територіальної громади м. Миколаєва на АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки на АДРЕСА_3 (загальна площа будинку 106,1 кв. м). ОСОБА_1 є власницею трикімнатної квартири АДРЕСА_4 та двокімнатної квартири АДРЕСА_5 (загальна площа 110,1 кв. м та 116,7 кв. м).

З висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 27 січня 2025 року випливає, що Виконавчий комітет вважає недоцільним знесення житлового будинку на АДРЕСА_1 , у якому зареєстровано право користування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).

Цивільні права/інтереси захищаються в спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22).

Належним способом захисту прав власності міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови. (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18).

Знесення незаконно побудованого житлового будинку за рахунок особи, яка здійснила будівництво, є належним і ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки. Застосування цієї вимоги виключає інші способи захисту, зокрема визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, що не усуває порушень, спричинених незаконним будівництвом. Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 зазначено, що задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 зазначено, що спір у цій справі виник щодо передачі у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського призначення та її незаконної забудови, а позовні вимоги стосувалися витребування земельної ділянки лісового фонду шляхом знесення будівель. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. У разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).

Повернення земельної ділянки та знесення незаконно споруджених на ній будівель є способом відновлення прав власника на спірну земельну ділянку водного фонду і такі позовні вимоги, враховуючи обставини цієї справи, здатні відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав на неї. Такий спосіб захисту, як повернення земельної ділянки та демонтаж будівель, є адекватним наявним обставинам справи, спрямований на остаточне поновлення порушеного права дійсного власника земельної ділянки. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 487/2593/20).

У справі, що переглядається, прокурор звернувся до суду з позовом з метою усунення перешкод у здійсненні права власності на землі водного фонду не тільки територіальною громадою м. Миколаєва, а й Українського народу загалом, що відповідає меті негаторного позову. Отже вимога про знесення будівель, споруджених на земельній ділянці, на яку поширюється чітка заборона на передання її у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, є способом відновлення прав власника на спірну земельну ділянку водного фонду і такі позовні вимоги здатні відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав на неї.

При вирішенні вказаних позовних вимог обов`язковим є ретельне з`ясування питання щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право відповідача на повагу до житла та мирного володіння збудованими на спірній земельній ділянці нерухомими об`єктами.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням статті 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. 

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позов прокурора в цій справі стосується захисту суспільного інтересу у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та збереження прибережних захисних смуг, недопущення зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення, відновлення вільного доступу до узбережжя Бузького лиману з метою його рекреаційного використання громадянами, до зеленої зони загального користування.

Відповідно до статті 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

У статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки);штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах.

Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять єдиний водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

Отже, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, її не можна отримувати в оренду або у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що будівництво житлового будинку здійснено відповідачкою всупереч наведеним нормам закону і у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 спірним майном є легітимна мета.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 , придбавши вказану земельну ділянку 27 жовтня 2014 року вже у вересні 2015 року зареєструвала повідомлення про початок будівельних робіт, а 19 листопада 2015 року - Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № МК 142153231266 - житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 225,1 кв. м, житловою площею 64,4 кв. м з описом: житловий будинок літ. «А-2», навіс літ. «Б», ворота № 1, огорожа № 2.

Водночас, 04 лютого 2015 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 грудня 2015 року, (справа № 490/13145/14-ц) скасовано пункти 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 24 липня 2014 року № 42/44 про затвердження проєкту землеустрою та передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки. Та визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, площею 1000 кв. м з кадастровим номером 4810137200:15:005:0004 на АДРЕСА_1 , яке було видано 22 вересня 2014 року ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вищевказаною адресою. 

Отже відповідачка ОСОБА_1 , знаючи та розуміючи, що придбана нею земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, на яких заборонено будь-яке будівництво, а з приводу її прав на цю ділянку триває судовий спір, продовжила забудову земельної ділянки та вже 16 грудня 2015 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок, де зареєструвала свою сім`ю.
Така поведінка ОСОБА_1 не може бути розцінена як добросовісна, а тому втручання у її право власності не становить надмірний тягар.

Судовими рішеннями про витребування земельної ділянки на АДРЕСА_1 встановлено, що відповідачка повинна була знати про належність ділянки до земель водного призначення, враховуючи її природні властивості. 

У касаційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою впливу, а прокурор не заявляв вимог про перебудову чи приведення земельних ділянок у правове поле іншим чином. Однак суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що втручання держави є правомірним, оскільки спірна земельна ділянка має особливий статус земель водного фонду (перебуває у межах прибережної смуги), на неї поширюються обмеження, передбачені для земель водного фонду, зокрема, у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, а використання спірної земельної ділянки для будівництва об`єктів житлової забудови буде перешкодою для доступу громадян до загального водокористування, а відтак така забудова є неможливою.

ОСОБА_1 , знаючи про цільове призначення ділянки, законодавчі обмеження продовжувала незаконне будівництво. Її дії не можна вважати добросовісними, а тягар усунення порушень - надмірним. Суспільний інтерес, який полягає у контролі за використанням спірної земельної ділянки водного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи ОСОБА_1 у збереженні права власності на збудоване нерухоме майно цієї ділянки, отриманої з метою, що прямо суперечить закону. Остання беззаперечно в силу явних зовні та видимих природних ознак спірної земельної ділянки розуміла, що земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі, на незначній відстані від урізу води, а тому водночас могла розуміти, що забудова такої земельної ділянки порушує вимоги законодавства.

Крім того, суд встановив, що ОСОБА_1 є власником двох квартир ( АДРЕСА_4 загальною площею 110,1 кв. м і квартири АДРЕСА_6 ), а також співвласником квартири АДРЕСА_7 . А батько малолітнього ОСОБА_3 , (третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору) - ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 також має нерухоме майно, а саме є співвласником трикімнатної квартири АДРЕСА_8 . Також у його власності перебуває житловий будинок загальною площею 106,1 кв. м та земельна ділянка під ним площею 1 800,00 кв. м з кадастровим номером 4824882001:06:043:0010 за адресою: АДРЕСА_3 .

Дійшов мотивованого висновку про про змогу третіх осіб реалізувати своє право на житло за рахунок інших належним їм об`єктів житлової нерухомості, що у свою чергу не порушить майнові права дитини.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають встановленим у справі обставинам і вимогам чинного законодавства.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 922/436/22 є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник