Дата документу 29.04.2026 Справа № 335/533/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/533/26   Головуючий у 1- інстанції Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/807/823/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
29 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Полякова О.З.,
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за участю заінтересованих осіб - Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради та Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, про встановлення факту проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:
У січні 2026 до суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заява обґрунтована посиланням на таке.
16.02.1998 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приватизували двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (загальною площею - 42,8 кв.м.; житловою площею - 27,3 кв.м.).
Василівське районне бюро технічної інвентаризації (далі за текстом - РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО, БТІ) здійснило державну реєстрацію права спільної власності в рівних частках: ОСОБА_3 - 1/3, ОСОБА_2 - 1/3, ОСОБА_1 - 1/3. Про це було зроблено запис в реєстровій книзі під № 27-46.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей же день, відкрилась спадщина на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
25.08.2025 року Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_2 було заведено спадкову справу № 332/2025 щодо спадщини померлої ОСОБА_3 .
01.09.2025 ОСОБА_2 звернулася до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради для державної реєстрації права власності до ДРРП на 1/3 частку квартири за спадкодавцем - ОСОБА_3 .
01.09.2025 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради для державної реєстрації права власності до ДРРП в межах своїх часток.
15.10.2025 через неотримання відповіді від РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону було відмовлено в проведенні реєстраційних дій.
Василівська районна рада Запорізької області повідомила, що внаслідок ворожого обстрілу міста Василівки, будівля, в якій знаходилося РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО була зруйнована, а архіви знищені. Підтвердити право власності на нерухоме майно, реєстрацію чи отримання копій документів та/або відомостей з реєстрових книг, що перебували у віданні РКП «Василівське БТІ» ВРР ЗО неможливо.
Наданий Четвертій запорізькій державній нотаріальній конторі оригінал свідоцтва про право власності на житло не в повній мірі підтверджує державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та актуальність інформації щодо належності нерухомого майна спадкодавцю.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - відсутні.
Відсутність можливості отримати інформацію з паперових носіїв інформації, що містяться у відповідному бюро технічної інвентаризації є істотною перешкодою ОСОБА_2 для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки іншого порядку встановлення належності нерухомості за певною особою чинним законодавством не визначено. Однак, вказана обставина не може позбавляти її права на спадщину, якщо факт проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за спадкодавцем, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року може бути встановлено в судовому порядку в рамках окремого провадження.
Разом з цим, житло по якому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися за державною реєстрацією в ДРРП в межах своїх часток було пошкоджене/знищене внаслідок бойових дій. Обов`язковою передумовою для отримання компенсації по програмі «Відновлення» - є наявність відомостей про право власності на пошкоджене житло в ДРРП. У свою чергу, неможливість отримання державним реєстратором запитуваної інформації від БТІ з об`єктивних причин, які не залежать від волі заявників призводять до необґрунтованого обмеження їх права на отримання компенсації за пошкоджене/знищене житло.
Відтак, заявники вважають, що від встановлення факту державної реєстрації в БТІ до 2013 року залежить можливість вступити у спадщину та отримати компенсацію за пошкоджене/знищене житло; чинне законодавство не передбачає іншого порядку встановлення факту; відсутня можливість отримати інформацію про держреєстрацію до 2013 року з паперових носіїв інформації, що знаходилася у віддані БТІ, через знищення архіву; встановлення факту державної реєстрації в БТІ до 2013 року не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Просили встановити факт того, що належна ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних частках двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (закінчений будівництвом об`єкт загальною площею - 42,8 кв.м.; житловою площею - 27,3 кв.м.; матеріали стін: цегла; 1-коридор: 3,0 кв.м.; 2-санвузол: 2,8 кв.м.; 3-коридор: 1,7 кв.м.; 4-кухня: 5,0 кв.м.; 5-кімната: 16,5 кв.м.; 6-кімната: 10,8 кв.м.; 7-вбудована шкафа: 2,1 кв.м.; незасклений балкон: 0,9 кв.м.), зареєстрована в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року Василівським районним бюро технічної інвентаризації, про що зроблено запис в реєстровій книзі № 27-46.
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року відмовлено у відкритті провадження.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, просять ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Так,постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення судом факту державної реєстрації права власності не буде підставою для виникнення у заявників права власності, не призведе до внесення відповідних відомостей про таке право до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не усуне для заявників перешкоди у оформленні їх спадкових прав, і не звільнить їх від необхідності звертатись в порядку позовного провадження за визнанням права власності на належні їм частки.
Крім того, заявниками фактично порушено питання про встановлення факту, який має відношення до права власності особи, яка є померлою, що не передбачено нормами ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у даній справі, є таким, що зроблений без повного з`ясування обставин справи та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. 
Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "ДеЖуфр да ла Праделль проти Франції" De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
За п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
В оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції зазначає, що наявний спір про право.
Однак, судом першої інстанції не зазначено, хто саме оспорює права заявників та хто має бути відповідачем у разі подання заявниками позовної заяви в порядку позовного провадження.
Колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що у заявників наявний оригінал свідоцтва про право власності на житло від 16 лютого 1998 року, яке ніким не оспорюється.
Окрім цього, судом першої інстанції не надано заявникам право на уточнення своїх вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження є передчасним.
Відповідно до положень статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08 травня 2026 року.

Головуючий

Судді: