Сквирський районний суд Київської області

Справа № 376/1469/26 
Провадження № 2/376/1591/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року Сквирський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді - Коваленка О.М., 
при секретарі - Таранчук В.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного судового провадження в залі суду м. Сквира Білоцерківського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що він  ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 01 березня 2003 року зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , шлюб зареєстровано Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, запис № 308.
Від шлюбу мають двох дітей: повнолітній син на даний час - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітня донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 11.03.2010 року Виконкомом Межиріцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області, відповідний актовий запис № 2.
Нині шлюбні відносини між позивачем та ОСОБА_2 фактично припинені, вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, побуту.
Неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Спільне життя у подружжя не склалося. Вже тривалий час відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Взаємовідносини перестали ґрунтуватися на почуттях взаєморозуміння та взаємодопомоги. Кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. 
Спільне господарство не ведеться та вже тривалий час проживають окремо один від одного.
Позивач вважає, що шлюб з Відповідачем фактично припинив існування, подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, у зв`язку з чим позивач наполягає на його розірванні.
З того часу, як подружжя, припинили шлюбні відносини, дочка проживає з позивачем. Для неї створені умови для проживання та розвитку, вона має окрему кімнату, яка облаштована усім необхідним для її розвитку та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності лікування дитини, завжди вирішує позивач. За таких обставин, існує необхідність у встановленні юридичного факту самостійного утримання дітей та виховання, для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатися до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, та здійснення медичних втручань, за потреби, у медичних закладах та закладах освіти.
Батьки дитини дійшли згоди та нотаріусом посвідчено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини та в порядку врегулювання питання участі у вихованні спільної дитини, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та було досягнуто згоди стосовно здійснення батьківських прав, участі у вихованні дитини та визначенні місця проживання.
Позивач як батько, здійснює самостійне виховання дитини і несе повну відповідальність за її утримання, забезпечення належних умов проживання, навчання, харчування, лікування та розвиток, при цьому мати ОСОБА_2 має право бачитися з донькою і приймати участь в її житті та вихованні.
Позивач має самостійний дохід, який дозволяє забезпечувати матеріальні потреби доньки в повному обсязі, а тому необхідно юридична фіксація факту знаходження дитини на одноособовому утриманні з метою оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дітей, які виховуються лише одним з батьків, а також для захисту прав та інтересів дитини.
Тому, позивач ОСОБА_5 на підставі вищевикладеного звертається до суду та просить:
Постановити рішення про розірвання шлюбу між ним  ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , зареєстрований 01 березня 2003 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, запис № 308.
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, засобами поштового зв`язку надіслав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутність, а також не застосовувати фіксацію технічними засобами судового засідання, позов підтримує в повному обсязі (а.с.23).
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, засобами поштового зв`язку надіслала до канцелярії суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає в повному обсязі, просила справу розглянути без її участі, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_1 » (а.с.25).
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
Суд, вважає за можливе ухвалити рішення при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст. 19, 274 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 01 березня 2003 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , шлюб зареєстровано Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, запис № 308 (а.с.12).
Від шлюбу мають неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим 11.03.2010 року Виконкомом Межиріцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області, відповідний актовий запис №2 (а.с. 13).
Нині шлюбні відносини між позивачем та ОСОБА_2 фактично припинені, вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, побуту.
Спільне життя у подружжя не склалося. Вже тривалий час відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Взаємовідносини перестали ґрунтуватися на почуттях взаєморозуміння та взаємодопомоги. Кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. 
Спільне господарство не ведеться та вже тривалий час проживають окремо один від одного.
Позивач вважає, що шлюб з Відповідачем фактично припинив існування, подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, у зв`язку з чим позивач наполягає на його розірванні.
Неповнолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором оренди житлового будинку від 02.01.2026 року (а.с.15-17).
Заявою від 15.05.2026 року ОСОБА_4 підтверджує, що її батьки вже тримавий час не проживають разом. Вона з батьком ОСОБА_1 проживають в орендованому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та підтверджує, що її свідомим вибором є проживання з батьком (а.с.18).
З того часу, як подружжя, припинили шлюбні відносини, дочка проживає з позивачем. Для неї створені умови для проживання та розвитку, вона має окрему кімнату, яка облаштована усім необхідним для її розвитку та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності лікування дитини, завжди вирішує позивач. За таких обставин, існує необхідність у встановленні юридичного факту самостійного утримання дітей та виховання, для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатися до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, та здійснення медичних втручань, за потреби, у медичних закладах та закладах освіти.
Батьки дитини дійшли згоди та 19.05.2026 року приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Брикулею В.Л. посвідчено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини та в порядку врегулювання питання участі у вихованні спільної дитини, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та було досягнуто згоди стосовно здійснення батьківських прав, участі у вихованні дитини та визначенні місця проживання.
Позивач як батько, здійснює самостійне виховання дитини і несе повну відповідальність за її утримання, забезпечення належних умов проживання, навчання, харчування, лікування та розвиток, при цьому мати ОСОБА_2 має право бачитися з донькою і приймати участь в її житті та вихованні (а.с.14).
Позивач має самостійний дохід, який дозволяє забезпечувати матеріальні потреби дитини в повному обсязі, а тому необхідно юридична фіксація факту знаходження дитини на одноособовому утриманні з метою оформлення документів для отримання соціальної допомоги на дітей, які виховуються лише одним з батьків, а також для захисту прав та інтересів дітей.
Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя відповідно до ст. 110 СК України. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Згідно ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них чи інтересам їхньої дитини.
Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом оскільки законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом оскільки законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
До таких висновків дійшла колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.04.2025 по справі №127/3622/24.
При цьому, у цій справі 12 лютого 2025 року колегія суддів своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.
19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою (провадження № 14-25цс25) повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).
З урахуванням викладених висновків Великої Палати Верховного Суду та обставин, встановлений у справі, що переглядається, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду скасувала рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 червня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 07 серпня 2024 року, якими було відмовлено заявниці у встановленні факту, скасувала, а справу направила на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначивши:
«Відмова суду першої інстанції мотивована тим, що обраний заявницею спосіб захисту, не відповідає інтересам дитини, оскільки за такою заявою, фактично усувається участь органу опіки та піклування, яка була б обов`язковою у разі пред`явлення позов щодо участі одного з батьків у вихованні дитини або про позбавлення батьківських прав.
Апеляційний суд змінив мотиви відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 , вказавши, що факт, який просить встановити заявниця, не породжує юридичних наслідків, тобто від його встановлення особисті права ОСОБА_1 як військовослужбовця не зміняться та не припиняться. Факт, який просить встановити заявниця, за своєю суттю зводиться до визнання судом (документування) тієї обставини, що мати виконує свої материнські обов`язки щодо своєї рідної доньки, тоді як законодавством не передбачено окремого встановлення такого факту.
Такі висновки судів Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать редакції статті 26 Закону № 2232-XII, чинної на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, яка передбачає, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які, зокрема, самостійно виховують та утримує дитину за рішенням суду.»
За відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. (Постанова ВС від 02.04.2025 р. у справі № 127/3622/24).
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року визначено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».
Таким чином для набуття статусу «одинокий батько» необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. 
Верховний Суд у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. 
Конвенція ООН про права дитини 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
За змістом ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
За таких обставин, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 здійснює самостійне виховання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати дитини проживає окремо та не заперечує, щодо приживання дочки з батьком, що підтверджується її заявою про визнання позову (а.с.25), а також укладеним договором про проживання дитини та про участь у її вихованні (а.с.14).
Суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та те, що встановлення вищезазначеного факту необхідно заявнику для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги, тощо, також,за наявності зазначених вище обставин суд вважає, що збереження шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 буде суперечити інтересам сторін, а також інтересам їх дитини, тому надалі є недоцільним та з урахуванням того, що відповідачка ОСОБА_2 визнала позовні вимоги в повному обсязі, строк на примирення подружжя не просила, суд вважає, що позовну заяву ОСОБА_1 слід задовольнити в повному обсязі.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2,4,12,13,19,76,81,211 ,258,259,263-265,274,293,315, 351,352,354 ЦПК України, ст.ст. 24, 56, 110, 112,114,115,141,157,160,161 СК України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII,  Законом України «Про охорону дитинства», суд

В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити в повному обсязі.
Розірвати шлюб між  ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , зареєстрований 01 березня 2003 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис № 308.
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, а саме: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 

Суддя: О.М. Коваленко