ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р.	Справа № 520/14719/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.06.2026, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/14719/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Київського відділу державної виконавчої служби (ВДВС) у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції   
про визнання незаконними дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 , заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду, з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби (ВДВС) у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – відповідач, Київський ВДВС), в якому просив суд:
- визнати дії відповідача по сумарному стягнення з позивача через виконавче провадження грошової суми 11 489,01 грн незаконними;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача грошову суму в розмірі 11489,01 грн через підрозділ Державної казначейської служби України в Харківській обл.
Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2026 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 ..
Позивач, не погодившись із ухвалою судді першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, просить скасувати ухвалу судді Харківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не застосував ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки оскарження рішень, дій та бездіяльності органів та посадових осіб ДВС передбачено здійснювати в порядку адміністративного судочинства - поряд із цивільним, що обумовлює окремі випадки, а порушений позивачем випадок за своїми ознаками відповідає зазначеній вище нормі Закону України “Про виконавче провадження”.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Колегія суддів встановила такі обставини.
20.08.2025 Київський районний суд м. Харкова видав судовий наказ по справі № 953/8560/25, яким стягнув з ОСОБА_1 заборгованість за електричну енергію у розмірі 9776,68 грн за період 01.03.2025 по 01.07.2025, та судові витрати в розмірі 302,80 грн, а також суму за отримання інформаційної довідки з ЄДДР у розмірі 89,62 грн.
На підставі цього судового наказу державним виконавцем Засько Тетяною Андріївною виконавче провадження та проведені дії з примусового виконання судового наказу.
Позивач не погодився з діями відповідача та звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суддя першої інстанції виходив з того, що вирішення цього спору щодо правомірності рішень, дій, бездіяльності приватного виконавця при примусовому виконанні судового наказу, виданого в межах цивільної справи № 953/8560/25, відповідно до положень частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», статей 447-1, 448 ЦПК України, ст. 287 КАС України належить до юрисдикції суду, який видав виконавчий документ - тобто Київського районного суду м. Харкова, в порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає.
Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги стосуються дій державного виконавця Київського ВДВС в межах виконавчого провадження № 81124132.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 
1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 
1-1) судові накази; 
2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 
3) виконавчих написів нотаріусів; 
4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 
5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 
6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 
7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 
8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 
9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише судові рішення.
У цьому випадку на виконання до відповідача надійшов виконавчий документ, виданий судом, а саме: судовий наказ від 20.08.2025 по справі № 953/8560/25, виданого Київським районним судом м. Харкова, яким стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за електричну енергію у розмірі 9776,68 грн. за період 01.03.2025 по 01.07.2025, та судові витрати в розмірі 302,80 грн., а також суму за отримання інформаційної довідки з ЄДДР у розмірі 89,62 грн.. 
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Статтею 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. У частині першій цієї статті зазначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Аналіз наведених норм права та фактичних обставин справи дає підстави для висновку про те, що дії виконавця оскаржуються:
- до суду, який видав виконавчий документ (виконавчий лист, судовий наказ), що передбачено ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
- до адміністративного суду, у випадку, якщо виконавчий документ видав інший ніж суд орган або посадова особа.
Оскільки виконавчий документ – судовий наказ, був виданий саме судом - Київським районним судом м. Харкова, а не «іншим органом або посадовою особою», до визначення підсудності цього спору застосовні лише приписи ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно ч. 1 ст. статті 447-1 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до частини 1 статті 448 ЦПК України скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції
Отже, положення статті 287 КАС України, статей 447-1, 448 ЦПК України, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначають, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльністю виконавця до суду, який видав виконавчий документ.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вирішення спору щодо правомірності рішень, дій, бездіяльності приватного виконавця при примусовому виконанні судового наказу, виданого в межах цивільної справи № 953/8560/25, відповідно до положень частини першої статті 74 Закону №1404-VIII, статей 447-1, 448 ЦПК України, ст. 287 КАС України належить до юрисдикції суду, який видав виконавчий документ - тобто Київського районного суду м. Харкова, в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у цій справі.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному судовому рішенні, у зв`язку з чим, підстав для задоволення скарги апелянта та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 312, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08 червня 2026 року по справі №520/14719/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено 03.07.2026.