ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 679/1197/24
провадження № 61-8889св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Нетішинської міської ради Хмельницької області,
позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_3 ,
відповідачі за зустрічним позовом:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Волкова Сергія Вікторовича на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року, додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року, ухвалене в складі судді Томіліна О. М., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року,ухвалену у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовними заявами до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Нетішинської міської ради Хмельницької області про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця їх проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2024 року об`єднано справу № 679/1197/24 (провадження № 2/679/507/2024) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії в одне провадження зі справою № 679/1198/24 (провадження № 2/679/508/2024) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити певні дії та ухвалено розглянути вказані справи в одному провадженні під єдиним номером № 679/1197/24 (провадження № 2/679/507/2024).

Позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивовані тим, що з 2001 року до лютого 2010 року батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 з 13 листопада 2006 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 як член сім`ї ОСОБА_3 .
18 червня 2012 року рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області у справі № 2/2211/409/2012 встановлений порядок користування вказаною квартирою та виділено у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 кв. м, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 виділено кімнату площею 15,8 кв. м з лоджією. Інші приміщення залишено у загальному користуванні.
11 червня 2018 року рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області у справі № 679/1062/16-ц зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користуванні вказаною квартирою за її функціональним призначенням згідно з порядком користування, встановленим наведеним рішенням судуу справі № 2/2211/409/2012.
09 липня 2024 року ОСОБА_3 подав до органу реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради заяву про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , яку було задоволено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знято з реєстрації за вказаною адресою.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували на те, що 16 липня 2024 року вони звернулися до органу реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання, долучивши до звернення документи, у тому числі вказані рішення судів, які підтверджують право користування квартирою, однак у задоволенні заяв було відмовлено та роз`яснено, що надані рішення судів встановлюють порядок користування квартирою, але не право користування.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16 липня 2024 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та зобов`язати Виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію - здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою його фактичного проживання у квартирі АДРЕСА_2 ; визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16 липня 2024 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та зобов`язати Виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію - здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою її фактичного проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

У серпні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про припинення прав користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та виселення.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що він є власником спірної квартири. Між ним та відповідачами склалися неприязні відносини.
Вказував на те, що він не заперечував, щоб його неповнолітній син ОСОБА_1 та колишня дружина ОСОБА_2 проживали у спірній квартирі до досягнення сином повноліття.
23 серпня 2011 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , після чого вийняв квартиру, де і проживав разом з новою сім`єю. У шлюбі з ОСОБА_5 у нього народилася дочка ОСОБА_6 , 2015 року народження, яка проживає разом з батьками.
Зазначав, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу втратила статус члена сім`ї власника. Його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнолітньою особою. У спірній квартирі є лише дві кімнати, що унеможливлює сумісне проживання, а тому він не має можливості використовувати власне майно для проживання.
Тому вважає, що право користування квартирою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має бути припинено, і вони підлягають виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив суд припинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вказаної квартири.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 жовтня 2024 року прийнято до спільного розгляду з первісними позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Скасовано рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16 липня 2024 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та зобов`язано Виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію - здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою його фактичного проживання - у квартирі АДРЕСА_2 .
Скасовано рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16 липня 2024 року про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та зобов`язано Виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію - здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою її фактичного проживання - у квартирі АДРЕСА_2 .
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення з квартири АДРЕСА_2 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що судовими рішеннями виділено у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату у спірній квартирі та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод для ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у користуванні нею, тому орган реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради помилково не визнав ці рішення такими, що підтверджують право позивачів на користування спірною квартирою, та безпідставно відмовив позивачам у проведенні реєстрації у вказаній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселилися до жилого приміщення не самоправно, а як члени сім`ї ОСОБА_3 , тому підстави, передбачені, у тому числі й статтею 116 ЖК України, для їх виселення відсутні. Виселення відповідачів, для яких спірна квартира є єдиним житлом та які підтримують її санітарно-гігієнічний стан, сплачують комунальні послуги тощо, може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням їх доходів, навіть наймання житла, що буде надмірним тягарем у розрізі обставин справи.

Додатковим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року постановлено додаткове рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат у цій справі.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн.
Стягнуто з Виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_7 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн.
Стягнуто з Виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн.
Стягнуто з Виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 750,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 750,00 грн.
Стягнуто з Виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 750,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 750,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що при ухваленні рішення у цій справі суд не у повному обсязі вирішив питання щодо розподілу судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу та судового збору.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Нетішинської міської ради залишено без задоволення. Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вони вселилися у спірну квартиру як члени сім`ї наймача, судовим рішенням встановлено порядок користування відповідною квартирою, а отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право користуватися такою квартирою. Відмова у реєстрації місця проживання за адресою свого житла, в якому особа правомірно та фактично проживає постійно, за відсутності у неї іншого житла, призводить до правової невизначеності для такої особи, на що орган реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради уваги не звернув.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_3 як власника житла вселилися у спірну квартиру як члени сім`ї, їх місце проживання було зареєстровано у встановленому законом порядку у спірній квартирі, судовими рішеннями встановлено порядок користування спірною квартирою та відмовлено у їх виселенні, натомість усунуто перешкоди у користуванні відповідною квартирою, а також враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мають іншого житла, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення їх спірного житла становитиме для них надмірний тягар. ОСОБА_3 не довів існування у нього перешкод у володінні та користуванні спірною квартирою чи перешкод на вселення і проживання у ній як його самого, так і інших осіб. 

Враховуючи тривале проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі ОСОБА_3 , відсутність у них іншого житла, крім спірного, у зв`язку з чим ОСОБА_2 змушена забезпечити належні умови не лише для себе, але і для їх спільного з ОСОБА_3 сина, який проживає разом із нею та навчається у вищому навчальному закладі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житла не буде вважатися пропорційним та співрозмірним із необхідним захистом прав ОСОБА_3 .

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він утворив нову сім`ю та не може проживати з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в одній квартирі, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 , з урахуванням зміни свого сімейного стану, не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про встановлення іншого порядку користування спірною квартирою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Волков С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 , будучи одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 , зважаючи на абсолютність та непорушність такого права, керуючись положенням пп. 5 п. 50, п. 60 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, 09 липня 2024 року зняв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання у належній йому квартирі. Вказані дії ОСОБА_3 ніким не оскаржувались.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дізнавшись про зняття їх із реєстрації місця проживання у вказаній квартирі, 16 липня 2024 року звернулися до Виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявами щодо реєстрації їх місця проживання у спірній квартирі.
Начальник центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Нетішинської міської ради відмовила ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у реєстрації їх місця проживання у спірній квартирі.
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскаржували рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 16 липня 2024 року, однак матеріали справи не містять документа, оформленого у формі рішення Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 16 липня 2024 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у реєстрації їх місця проживання.
У судовому засіданні 26 червня 2025 року апеляційним судом встановлено, що Виконавчий комітет Нетішинської міської ради 16 липня 2024 року не приймав рішення, саме у вигляді рішення, про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у реєстрації їх місця проживання (підтверджується звукозаписом судового засідання). Отже, у такому випадку мали місце дії Виконавчого комітету Нетішинської міської ради та його посадових осіб щодо нереєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі і саме оскарження таких дій, шляхом визнання дій протиправними, є належним способом захисту порушених прав первинних позивачів. За таких обставин позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх прав, на що суди уваги не звернули та помилково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Також суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 .
Суди не врахували, що ОСОБА_2 вселена та зареєстрована у спірній квартирі як дружина власника квартири. Оскільки шлюб між власником квартири та ОСОБА_2 розірваний у 2010 році, то підстава набуття права користування (сервітуту) припинилась, та ОСОБА_2 перестала бути членом сім`ї власника житла.
ОСОБА_1 навчається у Національному університеті «Острозька академія». ОСОБА_1 надав довідку № 2 від 23 вересня 2024 року з місця навчання, що він місцем у гуртожитку не забезпечений, оскільки він зареєстрований у межах 30-ти кілометрової зони від навчального закладу. У судовому засіданні 13 січня 2025 року ОСОБА_1 вказав, що він навчальний заклад не повідомляв про обставину, що він вже не зареєстрований в межах 30-ти кілометрової зони від навчального закладу та не порушував у зв`язку із цим питання щодо надання йому гуртожитку, оскільки він не хоче проживати у гуртожитку. Тобто, ОСОБА_1 , маючи право на поселення до гуртожитку за місцем навчання, умисно таким правом не користується, а тому його посилання на відсутність іншого, окрім спірної квартири, місця проживання, є безпідставними.
Крім того, ОСОБА_3 неодноразово ініціював придбання житла для свого сина ОСОБА_1 , але відповідачі за зустрічним позовом відмовлялись від набуття права власності на інше житло.
ОСОБА_3 одружений, має на утриманні малолітню дитину, ні він, ні його дружина не мають у власності іншого житла, окрім спірної квартири. ОСОБА_3 не може проживати у належній йому квартирі із членами своєї сім`ї у зв`язку із проживанням там його колишньої дружини та повнолітнього сина, які мають неприязні відносини та систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим їх спільне проживання.
Припинення права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірним житлом та їх виселення із нього, є законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_2 є колишньою дружиною, яка не є членом сім`ї та не пов`язана спільним побутом із ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 є повнолітнім та економічно незалежним, має право на проживання у гуртожитку за місцем навчання, в свою чергу власник квартири одружений, має на утриманні малолітню дитину, а спірна квартира має дві житлові кімнати, окрім спірної квартири іншого житла не має, забезпечуючи належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітньої доньки, ОСОБА_3 з дружиною та малолітньою дитиною змушений проживати в орендованому житлі, що є надмірним тягарем для ОСОБА_3 , який має у приватній власності житло, але проживати у ньому не має змоги, що є невиправданим втручанням у право приватної власності ОСОБА_3 .
Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд не врахував, що докази понесених сторонами судових витрат (договір про надання правничої допомоги від 23 липня 2024 року та додаткова угода до цього договору від 23 жовтня 2024 року) існували до моменту закінчення судових дебатів, що дозволяло їх подати до суду, але такі докази не було подано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду до закінчення судових дебатів і останні не навели поважності причин їх неподання. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надалиналежних доказів понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) та у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13ц (провадження № 61-17372св18), від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), від 31 січня 2024 року у справі № 758/9989/16-ц (провадження № 61-311св23).

Доводи інших учасників справи

У серпні 2025 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_8 - адвокат Котюк Т. А. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 липня 2025 року справу призначено судді-доповідачу Коломієць Г. В. , судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_11., Луспеник Д. Д .

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Відповідно до Розпорядження заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 листопада 2025 року, в зв`язку з відставкою судді ОСОБА_11 , у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2025 року справу призначено судді-доповідачу Коломієць Г. В. , судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2000 року.

18 вересня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 лютого 2010 року у справі № 2-62/10.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 з 13 листопада 2006 року, а ОСОБА_2 - з 05 червня 2002 року як члени сім`ї (дружина та син) власника ОСОБА_3 .

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 вересня 2010 рокуу справі № 2-781-10, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_2 відмовлено.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18 червня 2012 року у справі № 2/2211/409/2012 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, про визначення порядку користування квартирою задоволено, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлову кімнату площею 11,8 кв. м, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату житловою площею 15,8 кв. м із лоджією. У загальне користування виділено кухню площею 8,5 кв. м, вбиральню площею 1,3 кв. м, ванну кімнату площею 2,6 кв. м, коридор, площею 7,4 кв. м, вбудовану шафу 0,6 кв. м.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 червня 2018 року у справі № 2/679/24/2018 (№ 679/1062/16-ц) позов ОСОБА_2 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом, задоволено частково.Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод для ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 за її функціональним призначенням згідно з порядком користування, встановленим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18 червня 2012 року у справі № 2/2211/409/2012. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання житла та оплату комунальних послуг задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 015,37 грн компенсації плати за утримання житла та оплату комунальних послуг у вказаній квартирі за період з листопада 2013 року до грудня 2017 року включно. 

09 липня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зняті з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 за заявою власника ОСОБА_3 .

16 липня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до органу реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання (перебування), до яких додали, крім іншого, копію рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18 червня 2012 року у справі № 2/2211/409/2012 та рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 червня 2018 року у справі № 2/679/24/2018 (№ 679/1062/16-ц).

У задоволенні вказаних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання (перебування) відмовлено на підставі пп. 5 п. 35, п. 41, пп. 3 п. 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07 лютого 2022 року, оскільки до заяв не було додано визначених вказаними нормами документів, зокрема, рішення суду про визнання за особою права користування жилим приміщенням, згоди власника тощо.

Допитана як свідок ОСОБА_5 (дружина ОСОБА_3 ) суду пояснила, що між нею та ОСОБА_3 23 серпня 2011 року зареєстрований шлюб. З дня укладення шлюбу і до 2015 року вони спільно проживали у спірній квартирі, де також проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відносини між ними були неприязними, вони не могли знайти спільної мови, спільне проживання було фактично неможливе. Оскільки у них з чоловіком немає у власності іншого житла, вони з 2015 року і до цього часу змушені винаймати квартиру.

Свідок ОСОБА_4 (мати ОСОБА_3 ) суду пояснила, що зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , де раніше і проживала, проте відносини з ОСОБА_2 не склалися, тому вона вимушена проживати в іншому житлі, у дочки. Вказала, що її син ОСОБА_3 не чинив перешкод у проживанні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вказаній квартирі, хоча і хотів їх виселити, для чого звертався до суду. Також він пропонував сину ОСОБА_1 (онуку ОСОБА_4 ) придбати іншу квартиру. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вимушено покинули квартиру та винаймають інше житло для проживання.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргапредставника ОСОБА_3 - адвоката Волкова С. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про припинення права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_2 та виселення їх із вказаної квартири

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Водночас у статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч призначенню цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії»). 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom» (МакКенн проти Сполученого Королівства)).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Отже, при вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України внормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

На підставі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї.

Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла права користування займаним приміщенням. 

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , оскількиОСОБА_2 (колишня дружина власника) та ОСОБА_1 (син власника) вселилися до спірного житла зі згоди власника житла, іншого житла вони не мають, а тому немає правових підстав для припинення їм права користуватися спірним житлом та їх виселення із спірної квартири.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги ОСОБА_3 по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимогОСОБА_3 .

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у ОСОБА_3 іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16 липня 2024 року про відмову в реєстрації місця проживання та зобов`язати вчинити реєстраційні дії

З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що 09 липня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зняті з реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 за заявою власника ОСОБА_3 . 

16 липня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до органу реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання (перебування), у задоволенні яких відмовлено. 

Відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:
1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;
2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;
3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);
4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);
5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;
6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Відповідно до пункту 35 вказаного Порядку для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає:
1) заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8;
2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування);
3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства);
5) документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них; право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах);
6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування);
7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23) зазначено, що парламентом в Законі України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» розмежовано випадки, за яких відбувається зняття з реєстрації місця проживання особи - не власника житла на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення та коли лише за заявою власника житла.
За наявності судового рішення, яке набрало законної сили, в якому встановлено наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-не власника житла чи припинення її права, спір про оспорення рішення органу місцевого самоврядування про зняття з реєстрації місця проживання особи - не власника житла буде мати приватноправовий характер, оскільки він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії органу місцевого самоврядування.
Власник житла зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (зокрема, не власника житла, якому встановлено в судовому рішенні наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи - не власника житла чи припинення її права).
Законодавець не мав наміру дозволити власнику житла, за допомогою зняття з реєстрації місця проживання особи - не власника житла, «обходити» судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи - не власника житла чи припинення її права. Тому судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи - не власника житла чи припинення її права, унеможливлює здійснення реєстраційної дії за заявою власника житла.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звертаючись до органу реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання (перебування), до них додали, крім іншого, копію рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18 червня 2012 року у справі № 2/2211/409/2012, яким встановлений порядок користування спірною квартирою, та рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11 червня 2018 року у справі № 2/679/24/2018 (№ 679/1062/16-ц), яким зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод для ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що орган реєстрації Виконавчого комітету Нетішинської міської ради помилково не визнав вказані судові рішення такими, що підтверджують право ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користування квартирою АДРЕСА_2 , та безпідставно відмовив їм у реєстрації у вказаній квартирі. 

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обрали неналежний спосіб захисту своїх прав, колегія суддів відхиляє, оскільки обраний позивачами спосіб захисту є ефективним та не суперечить закону. Колегія суддів вважає, що порушене право/інтерес позивачів підлягає захисту обраним ними способом.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21 (провадження № 61-11490св23).

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Відповідно до положень частини восьмої статті 141 ЦПК України докази витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одночасно із позовними заявами подали до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони очікують понести у зв`язку із розглядом справи, а також до закінчення судових дебатів у справі заявлено про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення судом.

Рішення у цій справі суд першої інстанції ухвалив 10 квітня 2024 року, а 15 квітня 2025 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Котюк Т. А. направила до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, до якої долучила докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Котюк Т. А. не пропустила процесуальний строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

У заяві про ухвалення додаткового рішення у справіпредставник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Котюк Т. А. просила суд стягнути з ОСОБА_3 та Виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 28 600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та витрати зі сплати судового збору.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачам у суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Котюк Т. А. надала:договори про надання правничої допомоги від 23 липня 2024 року, укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із адвокатом Котюк Т. А., у яких визначено, що вартість послуг визначається додатком до договору; додаток до договору про те, що визначена загальна вартість витрат на правничу допомогу у розмірі 28 600,00 грн; акт наданих послуг (вивчення рішень Нетішинського міського суду Хмельницької області у двох справах та інших документів - 30 хв. (вартість - 300,00 грн), вивчення нормативної бази - 1 год (600 грн), юридична консультація - 30 хв. (300 грн), підготовка позовної заяви - 8 год. (4 800,00 грн); вивчення відзивів та складання письмових пояснень по 4 год. (по 2 400,00 грн); вивчення зустрічної позовної заяви - 5 год. (3 000,00 грн), вивчення судової практики - 5 год. (3 000,00 грн); складання відзиву - 8 год. (4 800,00 грн); представництво клієнтів у шістьох судових засіданнях - 7 000,00 грн.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
У квітні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Волков С. В. подав до суду першої інстанції заяву, в якій заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь позивачів у заявленому розмірі, вважаючи їх значно завищеними.

Ухвалюючи додаткове судове рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їх належну оцінку, враховуючи характер виконаної представником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокатом Котюк Т. А. роботи, заперечення ОСОБА_3 , принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов правильного висновку про те, що стягненню з відповідачів у дольовому порядку на користь ОСОБА_2 підлягають витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 13 500,00 грн та на користь ОСОБА_1 - 7 500,00 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони.

Доводи касаційної скарги у своїй сукупності правильність висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному додатковому рішенні, з яким погодився й апеляційний суд, не спростовують, а зводяться лише до формальної незгоди заявника із ними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Волкова Сергія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року, додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк