ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 550/506/25
провадження № 61-15310св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року у складі судді Хоменка Д. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Обідіної О. І., Чумак О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка, серед іншого, складається із земельної ділянки площею 0,0862 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та будівель, кадастровий номер 5325483009:09:001:0014, розташована на території Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області, та земельної ділянки площею 3,7601 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
За життя ОСОБА_3 склала два заповіти, а саме:
заповіт від 19 листопада 2011 року, посвідчений державним нотаріусом Чутівської державної нотаріальної контори Новицькою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 3217, згідно з яким вона заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом буде мати право, ОСОБА_1 ;
заповіт від 10 липня 2015 року, посвідчений секретарем Скибівської сільської Чутівського району Полтавської області Єфімчук Н. В., зареєстрований у реєстрі 
за № 725, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла земельну частку (пай) площею 3,7601 га ОСОБА_2 .
За заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом від 18 лютого 2021 року Чутівською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за № 24/2021. 
Про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 19 листопада 2011 року на ім`я ОСОБА_1 , йому стало відомо 09 квітня 2024 року зі слів державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори. Цього ж дня нотаріус видала йому дублікат заповіту.
Посилаючись на те, що він пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, оскільки з померлою ОСОБА_3 у родинних відносинах не перебував та спільно не проживав, про існування заповіту не був обізнаний до 09 квітня 2024 року, позивач просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що наведені позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини є поважними, зокрема, він об`єктивно не міг знати про наявність заповіту на його ім`я, оскільки не проживав разом зі спадкодавицею, не відвідував її та не перебував з нею у родинних відносинах.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У грудні 2025 року  ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 

Як на підставу касаційного оскарженнязаявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 759/3515/19, від 21 травня 2025 року у справі № 507/449/24, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилався на дві взаємовиключні причини, а саме, що він постійно хворів і не знав про наявність заповіту, складеного на його ім`я, що дає підстави для висновку суперечливу та не цілком добросовісну поведінку позивача. 
Суди попередніх інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин статтю 63 Закону України «Про нотаріат», не врахували, що матеріали справи не містять доказів виклику позивача нотаріусом. 
Крім того, постановою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у справі № 550/763/22 встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме 
з 26 травня 2015 року до 11 лютого 2021 року та визнано за ОСОБА_2 право на спадкування за законом у порядку четвертої черги після смерті ОСОБА_3 .
Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідачки, а також постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, а отже суд першої інстанції не мав підстав для відкриття провадження за позовом ОСОБА_1 . 
У січні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Понятенко А. Й., у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення. а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 грудня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року; витребувано з Чутівського районного суду Полтавської області матеріали цивільної справи № 550/506/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У грудні2025 року матеріали справи № 550/506/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що 19 листопада 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Чутівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3217, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом буде мати право, заповіла ОСОБА_1 (а. с. 11).
10 липня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Скибівської сільської ради Чутівського району Полтавської області Єфімчук Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 725, яким земельну частку (пай) площею 3,7601 га заповіла ОСОБА_2 (а. с.58).
Згідно свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 червня 2015 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 належала на праві власності земельна ділянка площею 3,7601 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5325483000:00:002:0010, що знаходиться на території Скибівської сільської ради Чутівського району Полтавської області (а. с. 92)
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у с. Скибівка Чутівського району Полтавської області (а. с. 58).
Згідно з довідкою Виконавчого комітету Скороходівської селищної ради 
від 17 грудня 2021 року № 558 ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_1 . За цією ж адресою, на день смерті ОСОБА_3 , була зареєстрована ОСОБА_2 (а. с. 85).
09 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому дубліката заповіту, посвідченого Чутівською державною нотаріальною конторою 19 листопада 2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3217, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.151),
Листом від 09 квітня 2024 року № 168/01-16 державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринської О. В., повідомив 
ОСОБА_1 про те, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , останнє місце проживання якої було: с. Трудолюбівка, Полтавського району, Полтавської області, в Чутівській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа 
№ 24/2021. 
Заяву про прийняття спадщини згідно із заповітом, посвідченим секретарем Скибівської сільської ради Чутівського району Полтавської області Єфімчук Н. В. 10 липня 2015 року, зареєстрованим у реєстрі за № 725, на земельну ділянку площею 3,7601 га подала ОСОБА_2 . 
Інші заяви про прийняття спадщини або відмову від спадщини до Чутівської державної нотаріальної контори не надходили. 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , спадкоємець згідно з дублікатом заповіту 
від 19 листопада 2011 року, виданим Полтавською районною державною нотаріальною конторою 09 квітня 2024 року, зареєстрованим у реєстрі за № 2-280, у визначений законом термін не подав заяву про прийняття спадщини, Полтавська районна державна нотаріальна контора не має можливості видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а. с. 10).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Згідно з частиною першою статті 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України 
від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 30 грудня 2024 року у справі № 527/1229/24, від 31 липня 2024 року у справі № 127/2149/21.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Тобто, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 вирішувала питання щодо підстав та умов, за яких необізнаність спадкоємця про існування заповіту, складеного спадкодавцем на його ім`я, може бути визнана поважною причиною для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Окрім зазначеного, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.

У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку тривалістю три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він не був повідомлений за життя спадкодавиці про складання нею заповіту, не проживав з останньою та не був спадкоємцем ні першої, ні другої, ні третьої черги спадкоємців за законом. Нотаріус також не повідомив позивача своєчасно про складання на його ім`я заповіту.

У касаційній скарзі відповідачка посилається на те, що суди попередніх інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин статтю 63 Закону України «Про нотаріат», не врахували, що матеріали справи не містять доказів виклику позивача нотаріусом. 

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням фізичних та юридичних осіб, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна, коли це потрібно в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів, кредиторів або держави. Ці заходи вживаються ними безпосередньо або шляхом доручення нотаріусам чи посадовим особам органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням майна.

Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (стаття 63 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно з пунктом 2.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (тут і далі - Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції, чинній на час відкриття спадщини) при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Таким чином, як положення Закону України «Про нотаріат», так і Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини, про що, зокрема, зауважено Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 196/479/23 (провадження № 61-12064св24).

Комплексний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку про наявність у нотаріуса обов`язку зі здійснення дій як щодо перевірки наявності, зокрема, заповіту, так і здійснення дій щодо сповіщення спадкоємців про відкриття спадщини, місце проживання або роботи яких відоме (постанова Верховного Суду від 27 квітня справа № 643/13569/23 (провадження № 61-14294св25)).

Вирішуючи позовні вимоги суди встановили, що матеріали спадкової справи не містять відомостей щодо повідомлення нотаріусом чи відповідачкою позивача, як спадкоємця за заповітом від 19 листопада 2011 року, тоді як ці обставини було встановлено нотаріусом з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, сформованої Полтавською районною державною нотаріальною конторою 18 лютого 2021 року при відкритті спадкової справи за заявою ОСОБА_2 . Крім того, відмовляючи ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на інше спадкове майно, не охоплене заповітом від 10 липня 2015 року на користь останньої, державний нотаріус у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 жовтня 2021 року вказав про наявність інших заповітів, зокрема, від 19 листопада 2011 року. 

Зазначене дає підстави для висновку про невиконання нотаріусом свого обов`язку щодо повідомлення позивача як спадкоємця за заповітом щодо майна померлої ОСОБА_3 про відкриття спадщини та, відповідно, про необґрунтованість посилань касаційної скарги на помилкове незастосування судами попередніх інстанцій статті 63 Закону України «Про нотаріат».

Незвернення позивача до відповідачки у порядку, передбаченому частиною другою статті 1272 ЦК України, з метою отримання її письмової згоди для подання заяви про прийняття спадщини нотаріусу, не перешкоджає його зверненню до суду позовом про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті 1272 ЦК України. 

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник