П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 565/347/24
Провадження № 22-ц/4815/265/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Савонік Л.О. на рішення Вараського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Зейкана І.Ю., дата складання повного тексту рішення 26.09.2025 року, у справі №565/347/24

в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка за кадастровим номером: 5610700000:01:009:0513 площею 0.1 га, яка розташована у АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є співвласниками сусіднього будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею, 0,1 га та зареєстрована у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером: 5610700000:01:011:0041.
У 2022 році при підготовці належної ОСОБА_1 земельної ділянки для виконання будівельних робіт, було встановлено, що частина його земельної ділянки площею 333.76 кв.м. самовільно використовується власниками сусіднього будинковолодіння - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На неодноразові звернення ОСОБА_1 до відповідачів усунути у добровільному порядку перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою вони не реагують. 
Відповідачі своїми неправомірними діями, які полягають у самовільному зайнятті частини земельної ділянки позивача за кадастровим номером 5610700000:01:009:0513 завдали ОСОБА_1 душевних страждань та хвилювань унаслідок порушення його прав власника земельної ділянки та необхідності вирішення суперечок щодо межі землекористування протягом досить тривалого часу (з листопада 2023 року), розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює у 50 000 грн. 
Просив суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 на праві власності земельною ділянкою кадастровий номер 5610700000:01:009:0513, шляхом перенесення (демонтажу) забору з металевої сітки зі стовпами, тимчасових споруд та усіх конструктивних елементів, виробів та конструкцій, об`єктів та тимчасових споруд (знаходження яких буде встановлено згідно судової експертизи), зведених та розміщених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельній ділянці ОСОБА_1 кадастровий номер 5610700000:01:009:0513;
- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. за вчинення перешкод у користуванні належною ОСОБА_1 на праві власності земельною ділянкою кадастровий номер 5610700000:01:009:0513.
Рішенням Вараського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди задоволено частково. 
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 на праві власності земельною ділянкою кадастровий номер 5610700000:01:009:0513, шляхом перенесення (демонтажу) курника, огорожі курника, навісу, підпірної стінки, огорожі по межі фактичного користування земельної ділянки, визначених експертом у висновку експерта № 250409/2_ФМ від 07.05.2025.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні позовних вимог у іншій частині відмовлено.
Стягнуто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рівних частках з кожного сплачений судовий збір на загальну суму 1 332 (одна тисяча триста тридцять дві) грн 32 (тридцять дві) коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було встановлено чи знесення курника, огорожі, навісу, підпірної стінки, огорожі по межі фактичного користування земельної ділянки не спричинить негативні наслідки для будівлі в цілому, шляхом зміни її властивостей за яких вона може використовуватися. Крім того, не було досліджено можливість відновлення прав позивача іншим шляхом ніж знесення будівель, адже знесення є крайньою мірою.
Вказує, що судом не було належним чином дотримано принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, оскільки при ухваленні рішення не враховано, що позивачем не виконано обов`язок доказування заподіяної моральної шкоди. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер 5610700000:01:009:0513 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . 
У власності ОСОБА_2 , знаходиться земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, з кадастровим номером 5610700000:01:011:0041.
Згідно із схемою розміщення земельних ділянок (а.с. 16 т.1), земельна ділянка позивача ОСОБА_1 та земельна ділянка ОСОБА_2 за відомостями, які внесені до державного земельного кадастру є суміжними межують. 
Відповідно до висновку експерта від 07.05.2025 площа земельнорї ділянки за кадастровим номером 561070000001:009:0513, яка перебуває у фактичному користуванні власників земельної ділянки за кадастровим номером 5610700000:01:011:0041 становить 334,6 кв.м, а також те, що в межах фактичного користування земельної ділянки за кадастровим номером 561070000001:009:0513 власниками земельної ділянки за кадастровим номером 5610700000:01:011:0041 розташовані такі будівлі та споруди: курник, огорожа курника, навіс, підпірна стінка, огорожа по межі фактичного користування земельної ділянки. 
Рішенням Виконавчого комітету Вараської міської ради від 18.11.2022 № 407-РВ-22, вирішено: 
1.Рекомендувати громадянці ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що перебуває у власності ОСОБА_1 , шляхом звільнення, у строк до 01.12.2022 року, самовільно зайнятих земель, а саме частини земельної ділянки, що перебуває у приватній власності громадянина ОСОБА_1 та земель запасу житлової та громадської забудови (земель загального користування);
2.Попередити громадянку ОСОБА_2 про адміністративну відповідальність згідно статей 53-1 та 56 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за фактами самовільного зайняття земельної ділянки та знищення межових знаків, пошкодження або знищення геодезичних пунктів і мереж.
Зі змісту копії протоколу № 4100-КО-02-ПТ-03-22 від 16.11.2022 вбачається, що Комісія з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства на території Вараської міської територіальної громади дійшла висновків, аналогічних за змістом до рішення Виконавчого комітету Вараської міської ради від 18.11.2022 № 407-РВ-22. 
Крім того, постановою Адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Вараської міської ради від 13.02.2024 (а.с. 23-28 т.1), позивача ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП та закрите провадження у справі про вчинення ним адміністративного правопорушення у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. А саме, ОСОБА_3 визнаний винний у тому, що 01.09.2023 о 16 год 39 хв звів паркан на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер 561070000001:009:0513, порушивши рекомендації рішення Вараської міської ради від 23.02.2022 № 1371, чим вчинив самоуправство, тобто самовільно, всупереч встановленому законом порядку, здійснив дійсне чи гадане право, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 186 КУпАП. 
Постанова є чинною та не скасована.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства (стаття 96 ЗК України).
Згідно з частиною першою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.
Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2022 року у справі № 372/2896/19 (провадження № 61-1612св22) вказано, що «частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів закріплює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Тобто у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Підставою для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Таким чином, відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення».
Убачається, що суміжні земельні ділянки сторін кадастровий номер 561070000001:009:0513 та 5610700000:01:011:0041, сформовані, а їх межі вже встановлені та зафіксовані у відповідних документах, які підтверджують право власності осіб на ці земельні ділянки, тому суть позовних вимог полягає у відновленні межі земельної ділянки, яка закріплена в правовстановлюючих документах та на яку протиправно зміщено паркан та тимчасові споруди.
Встановивши, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 самовільно зайняли земельну ділянку позивача ОСОБА_1 за кадастровим номером 561070000001:009:0513, загальною площею 334,6 кв.м, розташувавши на ній курник, огорожу курника, навіс, підпірну стінку, огорожу по межі фактичного користування земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачі не були позбавлені права надати до суду докази на підтвердження факту правомірності встановлення паркану та споруд (курника, огорожу курника, навісу, підпірну стінку) на земельній ділянці, яка належить позивачу, а також відповідності фактичного розташування такого паркану лінії розмежування спірних земельних ділянок згідно з даними, зазначеними в Державному земельному кадастрі, проте таким правом не скористалися. 
Щодо стягнення моральної шкоди :
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 90 постанови від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц(провадження № 14-538цс19).
Визначаючи розмір завданої моральної шкоди у сумі 5 000 грн, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з характеру вчиненого правопорушення, глибини і тривалості завданих позивачу душевних страждань, врахував при цьому вимоги розумності і справедливості, а тому дані доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_3 адвоката Савонік Л.О. залишити без задоволення. 
Рішення Вараського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 12 травня 2026 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.