РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

08 травня 2026 року 	м. Рівне	№460/4774/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 	
 	про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

18.03.2026 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій щодо відмови в нарахуванні і виплаті підвищення до пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано; зобов`язання здійснити нарахування і виплату підвищення пенсії в розмірі 50 % від мінімальної пенсії за віком згідно пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, починаючи з 06.02.2026; визнання протиправними дій щодо відмови зарахувати час позбавлення волі згідно вироку Народного суду Костопільського району Рівненської області від 21 грудня 1979 року та вироку Костопільського районного народного суду Рівненської області від 08 січня 1987 року, як особі яка була позбавлення волі і згодом реабілітована, в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій; зобов`язання здійснити з 06.02.2026 перерахунок підвищення пенсії згідно зі статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у виправно-трудових колоніях.
Ухвалою від 19.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №460/4774/26, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Згідно з позовною заявою, вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що він є особою, яка зазнала політичних репресій комуністичного тоталітарного режиму, що двічі відбула покарання у вигляді позбавлення волі та була реабілітована відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». Зазначив, що наявність у нього права на отримання підвищення до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком гарантується пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Крім цього, покликається на статтю 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Враховуючи наведене, просив позов задовольнити повністю.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Рівненській області та одержує пенсію за віком, призначену на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 06 лютого 2026 року позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
ОСОБА_1 визнаний реабілітованим за рішенням Національної комісії з реабілітації, ухваленим на засіданні 08 липня 2025 року, на підставі обґрунтованих пропозицій Рівненської регіональної комісії з реабілітації від 27 квітня 2023 року, протокол №1-23.
За Висновком Національної комісії з реабілітації про визнання особи, репресованої за рішенням іншого репресивного органу, реабілітованою, ОСОБА_1 вироком Народного суду Костопільського району Рівненської області від 21 грудня 1979 року за відмову отримання повістки для призову на строкову військову службу був засуджений за ст. 72 ч.1 КК УРСР до 3 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії загального режиму. Вироком Костопільського районного народного суду Рівненської області від 08 січня 1987 року повторно був засуджений за ст. 72 ч.1 КК УРСР до 3 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії суворого режиму. Причину своєї відмови, згідно з вищезгаданими документами, ОСОБА_1 пояснював релігійними переконаннями. Позиція обвинуваченого підтверджена свідками. В своєму рішенні суд зазначив, що стосовно обвинуваченого не можна застосувати перевиховування в умовах без ізоляції від суспільства згідно зі ст. 25 КК УРСР. 
У зв`язку з вищевикладеним, Національною комісією з реабілітації встановлено, що ОСОБА_1 , 1961 р.н., підлягає визнанню реабілітованим на підставі пункту 2 статті 1-2 та пункту 2 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а саме, застосування репресій у формі позбавлення волі з релігійних мотивів. 
Національна комісія з реабілітації під час прийняття рішення застосовувала пункт 2 статті 1-2, пункт 2 статті 2, статті 3, 7, 7-1, 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». 
06.02.2026 позивач звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про перерахунок його пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та перерахунок стажу відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
За принципом екстериторіальності заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, рішенням якого №172450005158 від 13.02.2026 відмовлено ОСОБА_1 у проведені перерахунку пенсії згідно заяви від 06.02.2026.
В обґрунтування вказаного рішення відповідач покликався на те, що «Пунктом 2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунків) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 передбачено, що документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення. Пунктом 12 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) визначено: час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні зараховується до стажу роботи за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку). У разі відсутності документів, зазначених в абзаці першому цього пункту, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні реабілітованих осіб може бути встановлено в судовому порядку. Розглянувши документи надані до вищезазначеної заяви та електронної пенсійної справи, встановлено, що заявником не надано документи про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку)».
Не погодившись із такою позицією відповідача, позивач звернувся в суд з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. 
За преамбулою Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 962-XII від 17.04.1991, Верховна Рада України від імені Українського народу - громадян України всіх національностей, висловлюючи глибоке співчуття жертвам репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, членам їхніх сімей та родичам, керуючись положеннями Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та беручи до уваги резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи № 1096 (1996) щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних режимів, №1481 (2006) від 26 січня 2006 року щодо необхідності міжнародного засудження злочинів тоталітарних комуністичних режимів, враховуючи, що у 1917-1991 роках комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами здійснювалася політика державного терору, унаслідок чого мільйони людей зазнали репресій з політичних, соціальних, класових, національних, релігійних та інших мотивів, були позбавлені життя, волі, майна, депортовані, заслані, вислані на спецпоселення за межі України та СРСР, примусово переселені, виселені, залучені до примусової праці в умовах обмеження свободи, примусово репатрійовані та інтерновані, позбавлені громадянства, примусово поміщені до психіатричних закладів, позбавлені чи іншим чином обмежені у своїх громадянських правах і свободах, зазнали катувань, переслідувань щодо себе та членів своєї сім`ї, інших фізичних чи моральних страждань, беручи до уваги засудження Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» комуністичного тоталітарного режиму та визнання його злочинним, засуджуючи репресії, що здійснювалися комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами протягом 1917-1991 років на території України, та відмежовуючись від методу державного терору в управлінні державою, приймає цей Закон. 
Відповідно до статті 1, метою цього Закону є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.
Відповідно до статті 1-2 Закону № 962-XII, реабілітованими визнаються особи:
1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;
2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;
3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;
4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;
5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
За статтею 2 Закону № 962-XII, формами репресій визнаються: 1) позбавлення життя; 2) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі; 3) примусове безпідставне поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 4) примусове позбавлення громадянства СРСР, УРСР (УСРР) і вислання за межі СРСР; 5) заслання; 6) вислання; 7) депортація; 8) обмеження у праві проживання в окремих містах, місцевостях або адміністративно-територіальних одиницях; 9) подовження під час Другої світової війни 1939-1945 років для особи, яка відбула покарання, строку позбавлення волі "до закінчення війни" або залишення особи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ для роботи у статусі вільнонайманих працівників; 10) примусове направлення особи до трудової армії; 11) утримання у перевірочно-фільтраційних таборах або пунктах особи, яка повернулася в СРСР шляхом добровільної або примусової репатріації; 12) примусове направлення особи після перевірочно-фільтраційного табору або пункту на відбудову народного господарства; 13) позбавлення майна шляхом: націоналізації; експропріації; конфіскації за рішенням або вироком репресивного органу; розкуркулення; вилучення репресивним або іншим органом під час здійснення обшуку; 14) позбавлення житла; 15) застосування або поширення дії закону чи іншого нормативного акта про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність чи іншим чином погіршує становище особи, на особу, яка вчинила відповідне діяння до набрання чинності таким законом або актом; 16) застосування або поширення дії закону або іншого нормативного акта про адміністративну відповідальність, який визначає діяння як адміністративне правопорушення, посилює адміністративну відповідальність чи іншим чином погіршує становище особи, на особу, яка вчинила відповідне діяння до набрання чинності таким законом або актом; 17) призначення за вчинений злочин чи адміністративне правопорушення більш суворого покарання, ніж передбачено за такий злочин чи адміністративне правопорушення законом або іншим нормативним актом про кримінальну чи адміністративну відповідальність, яке є явно неспівмірним із ступенем тяжкості вчиненого злочину або характером адміністративного правопорушення; 18) захоплення заручників; 19) інтернування; 20) гласний або негласний нагляд з боку репресивних органів; 21) призначення покарання за втечу з місця відбування покарання, якщо особа перебувала у місці відбування покарання внаслідок репресій; 22) позбавлення або обмеження виборчих, трудових, інших громадянських прав; 23) інші обмеження прав і свобод осіб, які були визнані соціально небезпечними для радянської влади, радянської держави чи радянського ладу, що здійснювалися репресивними органами, зокрема позасудовими органами, з мотивів, визначених цим Законом.
За статтею 3 Закону № 962-XII, ознакою здійснення репресій є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року, зокрема, за ухилення від служби у Робітничо-селянській червоній армії (радянській армії) з політичних або релігійних мотивів. Ознакою здійснення репресій також є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24 серпня 1991 року у формі, визначеній статтею 2 цього Закону, за іншими законодавчими актами СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних республік у складі СРСР, якщо в архівній кримінальній справі такої особи, інших носіях архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, архівних документах, інших документах та матеріалах міститься інформація про те, що таке обвинувачення або покарання було застосовано до особи з класових, національних, політичних, релігійних або соціальних мотивів.
Частиною першою статті 4 Закону №962-XII велено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
За частиною першою статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
А за частиною шостою цієї статті особам, реабілітованим відповідно до цього Закону, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, за їх вибором надаються пільги та інші соціальні гарантії, передбачені цією статтею або статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а особам із числа таких осіб, яким встановлено інвалідність, - статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» або пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», або статтею 47 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
В свою чергу, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991, призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
За змістом пункту 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003, до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Слід зауважити, що підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008, установлено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.
Разом з тим, згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Статтею 28 Закону №1058-IV визначено розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до вимог частини першої статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від 15.07.1999, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.
Згідно із частиною четвертою статті 28 Закону №1058-IV, мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпункт 2 пункту 4 Постанови №654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 10.10.2018 року у справі №446/1549/16-а, від 27.11.2018 року у справі №446/1515/16-а та від 06.02.2019 року у справі №446/1848/16-а, яку суд враховує в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Належними і допустимими доказами у справі підтверджено, що ОСОБА_1 визнаний реабілітованою особою відповідно до пункту 2 статті 1-2 Закону № 962-XII, тобто як особа, стосовно якої до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формі, визначеній пунктом 2 статті 2 цього Закону, тобто у вигляді позбавлення волі (ув`язнення), за рішенням репресивного органу, позаяк встановлено факт здійснення репресій проти такої особи з релігійних мотивів. 
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII, тобто із розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком.
Як вже зазначалося судом, в силу положень частини першої статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. 
Наведена норма кореспондується з положеннями статті 58 Закону №1788-XII, за якими громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Належними і допустимими доказами у справі підтверджено, що ОСОБА_1 за вироком народного суду від 21 грудня 1979 року був засуджений до 3 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії загального режиму і, повторно, 08 січня 1987 року - до 3 років позбавлення волі з відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії суворого режиму, за відмову від строкової військової служби з релігійних переконань. 
Беручи до уваги викладене у сукупності, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на перерахунок стажу його роботи згідно із статтею 58 Закону №1788-XII із зарахуванням часу тримання його під вартою та часу відбування покарання в місцях позбавлення волі до стажу у потрійному розмірі.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області здійснити перерахунок підвищення пенсії позивачу у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50 процентів мінімальної пенсії за віком та перерахунок стажу його роботи згідно із статтею 58 Закону №1788-XII є протиправною, а рішення №172450005158 від 13.02.2026 про відмову ОСОБА_1 у проведені перерахунку пенсії таким, що не відповідає визначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості. 
Окремо слід зауважити і на тому, що відповідно до вимог пункту 2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.
За пунктом 12 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні зараховується до стажу роботи за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку).
Текстуальне тлумачення вказаних підзаконних нормативно-правових актів свідчить на користь того, що для отримання реабілітованою особою пільг, встановлених статтею 6 Закону №962-XII, та відповідно, пунктом «г» статті 77 Закону №1788-XII та статтею 58 Закону №1788-XII, достатніми є документи про реабілітацію. При цьому, до таких документів окрім посвідчення реабілітованого можуть і повинні відноситися рішення та висновки Національної комісії з реабілітації, про визнання особи, репресованої за рішенням іншого репресивного органу, реабілітованою. 
Оскільки такі документи, як довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або про ухвалення виправдувального вироку, зазначені у дужках після вказівки про документи про реабілітацію, то це свідчить про те, що вони наведені в якості примірного прикладу, але аж ніяк не свідчить на користь того, що це виключний перелік таких документів, тим більше, що по репресованим особам, які відбули реальний строк покарання у вигляді позбавлення волі, ні виправдувального вироку, ні ухвали про закриття кримінального провадження, апріорі не може бути. 
Відповідно до цього, позиція відповідача, наведена у рішенні №172450005158 від 13.02.2026 як підстава для відмови позивачу у проведені перерахунку пенсії через відсутність саме таких документів, є невиправданим формалізмом, і не ґрунтується на правильному розумінні відповідних положень законодавства. 
Також слід врахувати, що за частиною четвертою статті 45 Закону №1058-IV, перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки, зокрема: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.
За сукупністю наведеного та з урахуванням вимог частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, в силу якої суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення шляхом скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №172450005158 від 13.02.2026 про відмову ОСОБА_1 у проведені перерахунку пенсії та зобов`язання провести перерахунок пенсії з 01.02.2026, зарахувавши згідно зі статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» час його тримання під вартою та час його відбування покарання в місцях позбавлення волі, згідно вироку Народного суду Костопільського району Рівненської області від 21 грудня 1979 року та вироку Костопільського районного народного суду Рівненської області від 08 січня 1987 року, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі, а також встановивши йому підвищення до пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано.
Водночас, щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату, суд зазначає наступне.
За правилами пункту 4.10. розділу IV Порядку №22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.
З аналізу вказаних вище положень випливає, що після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, тобто, територіальному органу Пенсійного фонду України, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця перебування особи для здійснення виплати такої пенсії. Відповідно, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування особи.
В даному випадку відповідач не є територіальним органом Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання (реєстрації)/перебування позивача, відтак в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу положень Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011, а доказів понесення інших витрат не подавав, то судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають стягненню. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у проведені перерахунку пенсії №172450005158 від 13.02.2026, яким ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії шляхом нарахування підвищення до пенсії в розмірі 50 процентів від мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та шляхом перерахунку стажу його роботи згідно зі статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зарахуванням часу тримання його під вартою та часу відбування покарання в місцях позбавлення волі до стажу у потрійному розмірі.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести з 01.02.2026 ОСОБА_1 перерахунок пенсії, зарахувавши згідно зі статтею 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статтею 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» час його тримання під вартою та час його відбування покарання в місцях позбавлення волі, згідно вироку Народного суду Костопільського району Рівненської області від 21 грудня 1979 року та вироку Костопільського районного народного суду Рівненської області від 08 січня 1987 року, як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі, а також встановивши йому підвищення до пенсії за пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 08 травня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26,м. Дніпро,Дніпропетровська обл.,49094, ЄДРПОУ/РНОКПП 21910427) 

Суддя       Н.В. Друзенко