ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 645/4472/21 
провадження № 61-14892св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2025 року у складі судді Материнко М. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року у складі колегії суддів Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому просила визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26 квітня 2017 року № 7089/17/001249, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є автомобіль «Lexus GX-460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що з 20 червня 2006 року вона перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. 15 червня 2013 року під час шлюбу ними було придбано автомобіль «Lexus GX-460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, який зареєстровано за ОСОБА_2 . 

26 квітня 2017 року ОСОБА_2 без згоди позивача як другого з подружжя уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу № 7089/17/001249, за яким відчужив зазначений автомобіль. На думку позивача, таке відчуження порушило її майнові права як співвласника майна, набутого подружжям за час шлюбу. 

Згідно з довідкою Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Харківській області від 24 вересня 2020 року № 31/20-1988 після укладення оспорюваного договору автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 . 

Позивач вважала, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, його відчуження відбулося без її згоди, а ОСОБА_3 діяла недобросовісно, оскільки знала або мала знати про належність автомобіля подружжю. 

У зв`язку із зазначеним, на переконання позивача, порушено її майнові права як співвласника спірного майна, що зумовило необхідність звернення до суду за їх судовим захистом. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Октябрський районний суд міста Полтави рішенням від 20 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірний транспортний засіб був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а отже, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 

Водночас суд зазначив, що сама собою відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Для цього необхідно встановити недобросовісність як того з подружжя, хто уклав договір, так і третьої особи - контрагента за таким договором, зокрема обізнаність останнього або об`єктивну можливість знати про належність майна подружжю на праві спільної сумісної власності та відсутність згоди другого з подружжя. 

Оцінюючи обставини справи, суд установив, що ОСОБА_3 укладала договір купівлі-продажу спірного автомобіля через Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоконсалтинг Україна» (далі - ТОВ «Автоконсалтинг Україна»), яке діяло на підставі договору комісії з ОСОБА_2 . 

При цьому на момент укладення оспорюваного договору відсутні будь-які відомості про те, що транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а сам автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_2 , що об`єктивно не зумовлювало для покупця обов`язку перевіряти правовий режим такого майна. 

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність доказів недобросовісності ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу, що виключає можливість визнання спірного правочину недійсним. 

Крім того, суд зазначив, що заявлена відповідачем позовна давність підлягає застосуванню лише за наявності підстав для задоволення позову. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості, питання застосування наслідків спливу позовної давності суд не вирішував. 

Полтавський апеляційний суд постановою від 06 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів недобросовісності ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, а також її обізнаності про належність цього майна подружжю на праві спільної сумісної власності. 

Посилання позивача на те, що автомобіль було відчужено за заниженою ціною, апеляційний суд визнав необґрунтованими, зазначивши, що такі обставини самі собою не свідчать про недобросовісність набувача та не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. 

При цьому суд апеляційної інстанції врахував положення частини першої статті 632 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, а також відсутність у матеріалах справи доказів того, що кошти, отримані від відчуження автомобіля, не були використані в інтересах сім`ї. 

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що визначена сторонами ціна продажу транспортного засобу не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки позивач не заявляла вимог про стягнення компенсації вартості відчуженого майна, а заявлені нею вимоги про визнання правочину недійсним не знайшли свого підтвердження. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 21, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14 та у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15, від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16, від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15, від 29 січня 2020 року у справі № 642/2179/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 63/3994/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. 

Недобросовісність кінцевого набувача майна має місце у разі, коли він знав або за обставинами справи не міг не знати про те, що відчужуване майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та що продавець не отримав згоди іншого з подружжя на його відчуження. 

На думку заявника, відчуження спільного сумісного майна одним із подружжя без згоди другого з подружжя свідчить про відсутність у продавця необхідного обсягу повноважень щодо розпорядження таким майном, у зв`язку з чим відповідний договір може бути визнаний недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України у поєднанні з частиною четвертою статті 369 ЦК України та частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України). 

Крім того, заявник посилається на довідку ТОВ «Автоконсалтинг Україна» від 04 серпня 2020 року № 101/08/2020, відповідно до якої під час укладення договору купівлі-продажу від 26 квітня 2017 року вона як дружина продавця не була присутня, а також не надавала письмової згоди на відчуження автомобіля ні в нотаріально посвідченій, ні в простій письмовій формі. 

Також, на переконання заявника, недобросовісність набувача ОСОБА_3 підтверджується обставинами, встановленими рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 квітня 2021 року у справі № 645/4725/20, яким, за її твердженням, встановлено, що покупець була обізнана про належність спірного автомобіля подружжю на праві спільної сумісної власності та про відсутність згоди другого з подружжя на його відчуження. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 02 грудня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду міста Полтави, найменування якого змінено з Октябрського районного суду міста Полтави. 

15 травня 2026 року матеріали справи № 645/4472/21 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 20 червня 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (том 1, а. с. 19). 

15 червня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я автомобіль «LEXUS GX-460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (том 1, а. с. 25). 

26 квітня 2017 року між ТОВ «Автоконсалтинг Україна» та ОСОБА_2 укладено договір комісії № 7089/17/001249 щодо продажу зазначеного транспортного засобу. 

Цього ж дня, 26 квітня 2017 року, між ТОВ «Автоконсалтинг Україна» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля № 7089/17/001249 (том 1, а. с. 12). 

Відповідно до повідомлення ТОВ «Автоконсалтинг Україна» від 04 серпня 2020 року № 101/08/2020 під час укладення договору купівлі-продажу автомобіля дружина продавця ОСОБА_1 присутня не була, нотаріально посвідченої згоди на відчуження транспортного засобу, а також згоди у простій письмовій формі не надавала (том 1, а. с. 27). 

Згідно з інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Харківській області 02 вересня 2017 року спірний транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_5 (том 1, а. с. 29, 30). 

Фрунзенський районний суд міста Харкова рішенням від 23 квітня 2021 року у справі № 645/4725/20 відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та поділ майна як об`єкта спільної сумісної власності подружжя (том 1, а. с. 31-39). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Відповідно до статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. 

Згідно зі статтею 1016 ЦК України комітент зобов`язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов`язку перед третьою особою. За договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору. Комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере). У разі порушення третьою особою договору, укладеного з нею комісіонером, комісіонер зобов`язаний негайно повідомити про це комітента, зібрати та забезпечити необхідні докази. Комітент має право вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи. 

Особливістю договору комісії є те, що майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (стаття 1018 ЦК України). 

Комісіонер, який набуває майно в інтересах комітента, хоча й діє від власного імені, не стає власником такого майна. Договір комісії за своєю правовою природою не є договором про відчуження майна, оскільки його предметом є надання послуг з укладення правочинів в інтересах комітента. 

У межах правовідносин комісії не відбувається передання права власності від комісіонера до комітента. Комітент, навіть не беручи безпосередньої участі у правочині з третіми особами, залишається власником майна, набутого за його рахунок, або відповідних грошових коштів. 

Таким чином, право власності на майно, придбане за договором комісії, виникає безпосередньо у комітента - або переходить від комітента до третьої особи, або від третьої особи до комітента. Комісіонер права власності на таке майно не набуває. 

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). 

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 

Тлумачення змісту статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. 

У постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 761/14760/19 Верховний Суд дійшов висновку, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. 

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 908/3326/19 зазначив, що за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. 

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 

У частині першій та другій статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 

Згідно з частинами першою-третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя саме собою не є безумовною підставою для визнання такого правочину недійсним. Такий договір може бути визнаний недійсним лише за умови встановлення судом недобросовісності третьої особи - контрагента за договором, зокрема якщо буде доведено, що вона знала або за обставинами справи не могла не знати про належність майна подружжю на праві спільної сумісної власності та відсутність згоди другого з подружжя на його відчуження. 

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), у якій зазначено, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а отже, лише встановлення його недобросовісності є підставою для визнання відповідного договору недійсним. 

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96). 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Установивши, що спірний транспортний засіб набутий подружжям під час шлюбу та є об`єктом їх спільної сумісної власності, однак його відчуження здійснено одним із подружжя без згоди іншого за відсутності доказів того, що набувач діяв недобросовісно, зокрема знав або за обставинами справи не міг не знати про належність майна подружжю та відсутність згоди другого з подружжя на його відчуження, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про доведеність недобросовісності  ОСОБА_3 з посиланням на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 23 квітня 2021 року у справі № 645/4725/20 є необґрунтованими з огляду на таке. 

Як убачається зі змісту зазначеного рішення, у задоволенні позову відмовлено одночасно з підстав недоведеності заявлених вимог та пред`явлення позову до неналежного відповідача. Така процесуальна підстава відмови свідчить про відсутність належного суб`єктного складу спору, що виключає можливість вирішення судом питання про права та обов`язки осіб, які повинні були брати участь у справі як належні сторони. 

За таких обставин висновки суду щодо фактичних обставин справи, у тому числі щодо поведінки набувача майна, не є встановленими у спорі між належними сторонами та не мають преюдиційного значення у розумінні статті 82 ЦПК України. Посилання ж суду на недоведеність позовних вимог не змінює цієї правової оцінки, оскільки відповідні висновки зроблені за відсутності належного відповідача та без повноцінного розгляду спору у належному процесуальному складі. 

Отже, наведене рішення не може розглядатися як належний і достатній доказ обізнаності   ОСОБА_3 про правовий режим спірного майна та відсутність згоди іншого з подружжя, а тому не підтверджує її недобросовісності. 

Натомість матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 знала або за обставинами справи не могла не знати про належність автомобіля подружжю на праві спільної сумісної власності та відсутність згоди позивача на його відчуження. Сам факт укладення договору через комісіонера, реєстрація транспортного засобу за ОСОБА_2 як власником, а також відсутність об`єктивних ознак, які б свідчили про обтяження чи особливий правовий режим майна, обґрунтовано враховані судами як такі, що виключають презумпцію недобросовісності набувача. 

З огляду на викладене посилання касаційної скарги на зазначене судове рішення як на доказ недобросовісності набувача не спростовує правильних висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Посилання заявника на відсутність її згоди на відчуження майна також саме собою не свідчить про недійсність правочину без встановлення недобросовісності контрагента, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 369 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 21, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14 та у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15, від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16, від 06 листопада 2019 року у справі № 161/11764/15, від 29 січня 2020 року у справі № 642/2179/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 63/3994/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 279/6459/14, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, які викладені у наведених заявником постановах. 

Саме собою посилання на нібито неоднакове застосування положень ЦК України та ЦПК України у різних справах, навіть за наявності подібних правовідносин, але за відмінних встановлених судами фактичних обставин, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального або процесуального права. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 20 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко