ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 р. 	Справа № 520/31969/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 року (ухвалене суддею Заічко О.В.) в справі № 520/31969/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 27.10.2025 р. № 203040022629, яким відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV, як матері особи з інвалідністю з дитинства, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалідність якої настала до досягнення шестирічного віку; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити та виплачувати з 24.02.2022 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дострокову пенсію за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 р. №1058-IV; допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості з виплати пенсії з 24.02.2022 р. ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області подати звіт про виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду в даній справі протягом 20 днів з дня набрання рішенням законної сили.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 р. відмовлено в задоволенні адміністративного позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивачка вважає, що надані нею документи у своїй сукупності разом з іншими доказами свідчать про наявність підстав для призначення дострокової пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що 20.10.2025 р. ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу з заявою, в якій просила призначити пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства з 24.02.2022 р., тобто з дня введення воєнного стану на територію України.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 203040022629 від 27.10.2025 р. відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV, як матері особи з інвалідністю з дитинства, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інвалідність якої настала до досягнення шестирічного віку. В зв`язку з тим, що відсутнє підтвердження визнання особи інвалідом з дитинства (медичний висновок або довідка МСЕК).
Згідно вказаного рішення: вік заявника - 60 років 09 місяців 18 днів; стаж роботи згідно наданих документів - 18 р. 09 м. 02 д.; згідно медичного висновку №225 від 01.09.2002 р. інвалідність настала у віці 6 років.
В наданих документах відсутній висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показники для визнання її особою з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
За наданими документами право на призначення пенсії за віком відповідно до п. 3 ч.1 ст. 115 Закону України №1058 відсутнє, оскільки відсутній висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показники для визнання її особою з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 27.10.2025 р. № 203040022629 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою до заяви про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері особи з інвалідністю з дитинства не надано належних документів на підтвердження права на отримання вказаного виду дострокової пенсії, тому відсутні підстави для скасування спірного рішення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №1058-IV (в подальшому - Закон №1058-IV).
Відповідно до ст. 8 Закону № 1058, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, право на дострокову пенсію за віком мали матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а умови досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років.
Згідно з абз.4 п. 3 розд. VIII "Прикінцеві положення" Закону України №1058-IV, жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.
Отже, право на дострокову пенсію за віком мають, зокрема, матері, які народили та виховали дитину - інваліда з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).
Крім того, однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини-інваліда з дитинства.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особа з інвалідністю - особа із стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати її повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням повсякденного функціонування, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 р. в справі №330/2181/16-а підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо дострокового призначення пенсії за віком, визначивши, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Для дострокового призначення пенсії матері дитини-інваліда має значення не факт установлення інвалідності, а момент настання медичних показників для встановлення інвалідності у дитини.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 р. в справі №636/2618/17, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховується судом.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) (в подальшому - Порядок №22-1).
Відповідно до абз. 4 пп. 6 п. 2.1 Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком: жінкам, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до зазначеного віку, - документи про народження дітей (дитини), виховання їх (її) до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність. У разі звернення за пенсією батька, яким здійснювалось виховання п`ятьох або більше дітей, дитини з інвалідністю чи тяжко хворої дитини, якій не встановлено інвалідність, додається заява матері про згоду щодо призначення пенсії батьку або документи, що підтверджують її відсутність (свідоцтво органу державної реєстрації актів цивільного стану (далі - ДРАЦС) про смерть, рішення суду тощо) (при призначенні пенсії згідно з пунктом 3 частини першої статті 115 Закону).
Згідно з п. 2.17 Порядку №22-1, при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.
Пунктом 2.18 Порядку №22-1 передбачено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
Відповідно до ч. 14 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», положення про порядок, умови та критерії встановлення дітям інвалідності лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я та положення про індивідуальну програму реабілітації дитини з інвалідністю затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, встановлених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 р. № 917, визначено надання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що мати дитини з інвалідністю має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. в справі № 330/2181/16-а та постанові Верховного Суду від 19.10.2020 р. в справі № 510/475/17.
Судовим розглядом встановлено, що зі змісту свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.08.1996 р. встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 .
Як зазначено відповідачем у спірному рішенні, відповідно до медичного висновку №225 від 01.09.2002 р. інвалідність ОСОБА_2 настала у віці 6 років. В наданих документах відсутній висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показники для визнання її особою з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
В матеріалах справи відсутній висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що донька позивачки мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності), оскільки згідно медичного висновку №225 від 01.09.2002 р. інвалідність настала у віці 6 років. Між тим, вказаний медичний висновок містить багато затертостей, виправлень та накладання одного тексту поверх іншого, які між собою не корелюються, що не дає змогу суду змогу достовірно встановити факти.
Крім того, зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1982 р., вбачається, що 08.07.1999 р. позивачка звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 38 Кодексу законів про працю передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
У paзi, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місцe проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в iншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом ciм`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з iншиx поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Отже, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю є різними за своєю природою та виступають самостійними підставами для звільнення. Як вже зазначалось, позивачку звільнено 08.07.1999 р. за власним бажанням згідно ст.38 Кодексу законів про працю України на підставі догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, а не по догляду за дитиною з інвалідністю.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню 50-річного віку є саме час встановлення інвалідності дитини (до шестирічного віку) або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом з дитинства до досягнення вказаного віку, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок відповідача щодо відсутності документів, що підтверджують право позивачки на призначення дострокової пенсії за віком за п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 27.10.2025 р. № 203040022629 є таким, що прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2026 по справі № 520/31969/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін