КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/105/26
номер провадження: 22-ц/824/8580/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Білика Володимира Олексійовича на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року у складі судді Коренюк А.М., у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Куц Ольги Валеріївни, заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельниченко Костянтин Павлович,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на рішення державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Куц О.В. (далі - Печерський ВДВС), заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельниченко К.П.
Скарга мотивована тим, що 08 липня 2025 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва у справі №753/8022/24 допущено поворот виконання рішення від 05 липня 2024 року та зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельниченка К.П. повернути стягувачу ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 058 грн 25 коп. протягом 15 днів з моменту набрання ухвалою законної сили. 23 жовтня 2025 року Дарницьким районним судом міста Києва видано виконавчий лист на виконання зазначеної ухвали суду.
04 листопада 2025 року постановою головного державного виконавця Печерського ВДВС відкрито виконавче провадження №79498171 з примусового виконання вказаного виконавчого листа №753/8022/24 від 23 жовтня 2025 року. 
У ході примусового виконання головним державним виконавцем були направлені запити до: МВС України щодо зареєстрованих транспортних засобів боржника; Державної податкової служби щодо відкритих рахунків та джерел доходів боржника; Пенсійного фонду України щодо отримання боржником пенсій та місця роботи; банківських установ щодо наявності рахунків боржника.
За результатами отриманих відповідей встановлено, що у боржника відсутні зареєстровані транспортні засоби, але наявні відкриті рахунки у банківських установах АТ «Акцент-Банк», АТ «Універсал Банк», АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Ощадбанк».
12 листопада 2025 року головним державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до відповідних банківських установ, проте платіжні інструкції щодо списання коштів не були виконані у зв`язку із задоволенням вимог іншого виконавчого документа.
24 грудня 2025 року головним державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника, що фактично унеможливило виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року, та є порушенням конституційного принципу обов`язковості судових рішень, яку стягувач відповідно до ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язкового повідомлення сторін, не отримував.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила:
визнати постанову головного державного виконавця Печерського ВДВС Куц О.В. від 24 грудня 2025 року про зняття арешту з коштів боржника неправомірною;
скасувати постанову головного державного виконавця Печерського ВДВС Куц О.В. від 24 грудня 2025 року про зняття арешту з коштів боржника;
зобов`язати головного державного виконавця поновити арешт коштів боржника для забезпечення виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року у справі №753/8022/24.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави 665 грн 60 коп. судового збору.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Білик В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 , визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Куц О.В. від 24 грудня 2025 року про зняття арешту з коштів боржника, скасувати стягнення із ОСОБА_1 на користь держави судового збору, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково оцінив законність оскаржуваної дії з огляду на наслідки, що настали після її вчинення, замість того, щоб оцінити правомірність постанови саме на момент її винесення. Вказує, що предметом оскарження у даній справі є законність постанови головного державного виконавця Куц О.В. від 24 грудня 2025 року про зняття арешту з коштів боржника. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду під час розгляду скарг на дії виконавця суд повинен надати правову оцінку рішенню суб`єкта владних повноважень крізь призму його законності саме на момент прийняття. Станом на 24 грудня 2025 року у державного виконавця не було жодних законних підстав для зняття арешту, передбачених ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий лист не був виконаний, кошти на рахунок органу ДВС не надходили. Висновки суду про те, що наступна сплата боргу, яка відбулася лише 05 лютого 2026 року, виправдовує дії виконавця у грудні 2025 року, є юридично неспроможними.
Вказує, що суд першої інстанції, застосувавши положення ст.452 ЦПК України для стягнення із ОСОБА_1 судового збору у розмірі 665 грн 60 коп., не звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №565/256/15-ц дійшла висновку, що за подання скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця судовий збір не сплачується. Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10 лютого 2021 року у справі №589/6044/2013 та від 20 січня 2021 року у справі №640/14869/19. Верховний Суд чітко роз`яснив, що оскільки збір не передбачений законом на стадії подання скарги, він не може бути нарахований чи стягнутий і на стадії ухвалення рішення. Нехтування цими правовими позиціями свідчить про порушення судом принципу правової визначеності.
Головний державний виконавець Печерського ВДВС Куц О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу залишити без змін. Вказує, що 24 грудня 2025 року в.о. начальника Печерського ВДВС здійснив перевірку законності виконавчого провадження №79498171, в ході якої встановлено, що дане виконавче провадження відноситься до немайнового типу стягнення і зобов`язує боржника вчинити певні дії. Відповідно до постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження від 24 грудня 2025 року дії головного державного виконавця Печерського ВДВС Куц О.В. визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язано головного державного виконавця Куц О.В. привести виконавче провадження №79498171 у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, а саме: внести зміни (доповнення) реквізитів ВД, внести зміни до постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору. У зв`язку з цим, за результатом перевірки законності виконавчого провадження, 24 грудня 2025 року головним державним виконавцем в межах виконавчого провадження №79498171 внесено зміни (доповнення) реквізитів ВД, внесено зміни до постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору. 05 лютого 2026 року на депозитний рахунок Печерського ВДВС надійшли кошти у розмірі 1 058 грн 25 коп., які згідно платіжної інструкції №94728 від 05 лютого 2026 року перераховано стягувачу на банківський рахунок, який зазначений у заяві про відкриття виконавчого провадження. Керуючись вимогами п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Оскільки, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мельниченко К.П. виконавчий документ Дарницького районного суду міста Києва №753/8022/24 від 23 жовтня 2025 року виконано в повному обсязі, а саме, повернуто ОСОБА_1 кошти у розмірі 1 058 грн 25 коп., то арешт коштів є не доцільним.
Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельниченко К.П. не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом апеляційної інстанції завчасно, в установленому законом порядку.
Так, ОСОБА_1 та її представник - адвокат Білик В.О., Печерський ВДВС і приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельниченко К.П., отримали судові повістки про виклик в судове засідання, призначеного на 02 червня 2026 року, шляхом доставлення повісток до їх «Електронних кабінетів», що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.c.136-140).
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч.5 ст.128 ЦПК України).
За таких обставин учасники справи вважаються належним чином повідомлені про розгляд справи.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).
Частиною 1 ст.18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до ст.1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Отже арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.
За змістом приписів ст.56 Закону № 1404-VIII арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Отже правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана постанова про зняття арешту з коштів боржника винесена на виконання постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження № 79498171, у межах повноважень головного державного виконавця та відповідно до закону. Також суд першої інстанції зазначив, що на час розгляду скарги рішення суду фактично виконано, а кошти у сумі 1 058 грн 25 коп. перераховані стягувачу, тому права ОСОБА_1 не порушено. У зв`язку з відмовою у задоволенні скарги суд стягнув із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Проте повністю з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що з 04 листопада 2025 року у Печерському ВДВС перебувало виконавче провадження № 79498171 з примусового виконання виконавчого листа № 753/8022/24, виданого 23 жовтня 2025 року Дарницьким районним судом міста Києва, про здійснення повороту виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2024 року у цивільній справі № 753/8022/24 шляхом зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельниченка К.П. повернути ОСОБА_1 стягнуті грошові кошти в розмірі 569 грн 00 коп., як розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, та основну винагороду приватного виконавця в сумі 489 грн 25 коп., а всього 1 058 грн 25 коп., протягом 15-ти днів з дня набрання даною ухвалою законної сили (а.с.23).
Установлено та не заперечується сторонами, що в ході примусового виконання головним державним виконавцем Печерського ВДВС направлено запити до обліково-реєстраційних установ щодо зареєстрованих транспортних засобів за боржником, та наявних відкритих рахунків в банківських установах, іншого майна, що належить боржнику на праві власності. Згідно відповіді ДФС у боржника відсутні відкриті рахунки у банківських установах, а згідно відповіді МВС за боржником відсутні дані про зареєстровані транспортні засоби.
12 листопада 2025 року в межах виконавчого провадження №79498171 головним державним виконавцем Печерського ВДВС винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено до відповідних банківських установ шляхом накладення КЕП.
Судом першої інстанції установлено, що 24 грудня 2025 року в.о. начальника Печерського ВДВС Диких О.О. здійснив перевірку законності виконавчого провадження № 79498171, в ході якої встановлено, що виконавче провадження № 79498171 відноситься до немайнового типу стягнення і зобов`язує боржника вчинити певні дії.
За результати вказаної перевірки в.о. начальника Печерського ВДВС виніс постанову від 24 грудня 2025 року, відповідно до якої дії головного державного виконавця Печерського ВДВС Куц О.В. визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.63 Закону України «Про виконавче провадження». Зобов`язано головного державного виконавця Куц О.В. привести виконавче провадження № 79498171 у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, а саме: внести зміни (доповнення) реквізитів ВД, внести зміни до постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору, зняти арешт з рахунків боржника (а.с.58).
Також судом першої інстанції установлено, що 24 грудня 2025 року головним державним виконавцем Печерського ВДВС Куц О.В., ураховуючи вказану вище постанову в.о. начальника Печерського ВДВС про результати перевірки законності виконавчого провадження від 24 грудня 2025 року:
внесено зміни (доповнення) реквізитів ВД,;
прийнято постанову про внесення виправлення до документу «Постанова про відкриття виконавчого провадження» від 24 грудня 2025 року (а.с.56);
прийнято постанову про внесення виправлення до документу «Постанова про стягнення виконавчого збору» від 24 грудня 2025 року (а.с.55);
прийнято постанову про зняття арешту з коштів від 24 грудня 2025 року, відповідно до якої знято арешт з усіх рахунків , що належать боржнику ОСОБА_2 (а.с.53-54).
Крім того, судом першої інстанції установлено, що 05 лютого 2026 року на депозитний рахунок Печерського ВДВС надійшли кошти, які згідно платіжної інструкції № 94728 від 05 лютого 2026 року у розмірі 1 058 грн 25 коп. перераховано стягувачу на банківський рахунок, який зазначений у заяві про відкриття виконавчого провадження, а саме: отримувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , р/р НОМЕР_2 , банк стягувача: АТ «Укрсиббанк» (МФО: 351005).
Стаття 19 Конституції України визначає межі правопорядку. 
Ця норма Основного Закону забороняє примушувати громадян до дій, не передбачених законом, та зобов`язує органи влади і їх посадових осіб діяти виключно в межах повноважень і у спосіб, що передбачені законодавством.
За змістом ст.1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 ст.2 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема, верховенства права, законність.
Відповідно до ч. 3 ст.74 Закону № 1404-VIII рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
Виходячи із наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що державний виконавець Куц О.В. не була наділена дискреційними повноваженнями щодо вирішення питання про подальше збереження чи скасування арешту коштів боржника. 
Як зазначалось вище, постановою в.о. начальника Печерського ВДВС від 24 грудня 2025 року за результатами перевірки законності виконавчого провадження № 79498171 дії головного державного виконавця Печерського ВДВС Куц О.В. щодо накладення арешту на кошти боржника визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язано головного державного виконавця привести виконавче провадження у відповідність до вимог закону, зокрема шляхом зняття арешту з рахунків боржника. 
Зазначена постанова в.о. начальника Печерського ВДВС на час винесення оскаржуваної постанови судді першої інстанції була чинною, у встановленому законом порядку не скасована, не змінена та не оскаржена учасниками виконавчого провадження. 
За таких обставин державний виконавець був зобов`язаний виконати викладені в ній приписи та не мав правових підстав для їх ігнорування чи невиконання. 
Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що постанова головного державного виконавця від 24 грудня 2025 року про зняття арешту з коштів боржника прийнята правомірно, а саме, на виконання обов`язкової для нього постанови в.о. начальника Печерського ВДВС, прийнятої за результатами перевірки законності виконавчого провадження №79498171.
Разом із тим колегія суддів враховує, що за змістом ст. 3 ЦПК України цивільне провадження здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, а ст.447 ЦПК України передбачає право сторони виконавчого провадження оскаржити саме конкретне рішення, дію чи бездіяльність державного виконавця, якщо такими рішенням, дією чи бездіяльністю порушено її права чи свободи. 
У свою чергу, положення Закону №1404-VIII, зокрема його ст.ст. 1, 2, 18, 74, виходять із того, що виконавець та посадові особи органів державної виконавчої служби мають діяти на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а законність їхніх рішень і дій перевіряється щодо того правового та фактичного стану, який існував на момент їх вчинення.
Отже предметом розгляду у даній справі є саме правомірність постанови головного державного виконавця Куц О.В. від 24 грудня 2025 року про зняття арешту з коштів боржника, тобто її відповідність вимогам закону станом на момент винесення. 
Така оцінка не може здійснюватися крізь призму обставин, які виникли пізніше та змінили фактичний стан виконавчого провадження.
У зв`язку з цим встановлені судом першої інстанції обставини подальшого виконання виконавчого документа, а саме, надходження 05 лютого 2026 року на депозитний рахунок Печерського ВДВС коштів у сумі 1 058 грн 25 коп. та їх перерахування ОСОБА_1 згідно з платіжною інструкцією № 94728 від 05 лютого 2026 року, як і обізнаність скаржника про таке перерахування, не мають визначального правового значення для оцінки законності постанови головного державного виконавця від 24 грудня 2025 року. 
Наведені обставини настали після прийняття оскаржуваної постанови, а тому не могли ані підтвердити, ані спростувати правомірність дій головного державного виконавця на момент їх вчинення.
Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 264 ЦПК України, наведеного вище не врахував, унаслідок чого фактично доповнив мотиви відмови у задоволенні скарги обставинами, які виникли вже після прийняття оскаржуваної постанови та не входили до предмета перевірки її законності. Зокрема, суд безпідставно надав правове значення подальшому виконанню виконавчого документа, перерахуванню коштів стягувачу 05 лютого 2026 року та неповідомленню скаржником суду про такі обставини, хоча ці факти не могли впливати на оцінку правомірності постанови головного державного виконавця Куц О.В. від 24 грудня 2025 року на час її винесення.
Крім того, колегія суддів враховує, що спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».
Стаття 3 Закону України «Про судовий збір» визначає як загальний перелік об`єктів справляння судового збору, так і процесуальні документи, за подання яких до суду збір не сплачується.
Детальний і конкретний перелік найменувань процесуальних документів, дій, за які справляється судовий збір, та його ставки закріплені у ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», і цей перелік є вичерпним. 
Тому справляння судового збору за подання до суду інших процесуальних документів, які не визначені у ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», суперечить його вимогам.
Попри унормування в Законі України «Про судовий збір» питання справляння судового збору, розміри його ставок, до об`єктів справляння судового збору (ч.1 ст.3) не віднесено скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України. Зазначені скарги не включено також до переліку заяв та клопотань, за подання яких судовий збір не справляється (частина друга статті 3 Закону України «Про судовий збір»).
Підсумовуючи наведене слід зробити висновок про те, що заявники, які є стягувачами у виконавчому провадженні, у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, не повинні сплачувати судовий збір як за подання скарги до суду першої інстанції, так і на наступних стадіях судового процесу.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі № 1423/19804/2012 (провадження № 61-1264св24) і так практика Верховного Суду є усталеною.
Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України, не врахував характер відповідних процесуальних норм, чинного правового регулювання та усталеної практики Верховного Суду, та не звернув уваги на те, що скарга на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконання судового рішення не є об`єктом справляння судового збору за Законом України «Про судовий збір», а положення ст.452 ЦПК України не створюють самостійної підстави для його стягнення і, як наслідок, безпідставно стягнув із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у даній справі.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року не в повному обсязі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а допущені порушення відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України є підставою для її зміни в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в частині стягнення із ОСОБА_1 судового збору - скасувати.
Відтак апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Білика В.О. підлягає задоволенню частково.
Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Білика Володимира Олексійовича - задовольнити частково.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення головного державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Куц Ольги Валеріївни, заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мельниченко Костянтин Павлович - змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року в частині стягнення із ОСОБА_1 судового збору - скасувати.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий

Судді: