Справа № 203/4216/25 
Провадження № 2/0203/250/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2026 року        Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді – Єдаменко С.В.,
при секретарі – Пархоменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом, –

встановив:

20 червня 2025 року позивачка звернулася до Центрального районного суду міста Дніпра з позовом до Дніпровської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , шлюб між якими було розірвано 13 січня 1987 року. 20 грудня 2003 року позивачка вступила в шлюб з ОСОБА_5 , у зв`язку з чим змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ». За винятком нетривалого часу проживання з чоловіком, решту свого життя позивачка проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала по праву власності батькові позивачки ОСОБА_3 та його матері (бабусі позивачки) – ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , після її смерті відкрилась спадщина на належну їй половину квартири, яку прийняв ОСОБА_3 за фактом постійного спільного проживання з нею. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на всю квартиру (половина, яка належала йому по праву власності та половина, успадкована ним після смерті його матері). Після смерті ОСОБА_3 про права на спадщину заявила незнайома позивачці ОСОБА_2 , яка не надала документів щодо своїх родинних відносин з померлим. Натомість позивачка є спадкоємицею першої черги після смерті свого батька, тому успадкувала все його майно, у тому числі і спадщину після смерті ОСОБА_8 . Оскільки позивачка постійно проживала разом із спадкодавцем вона вважається такою, що прийняла спадщину. Вона звернулась до нотаріуса за оформленням спадщини, проте їй було відмовлено через відсутність доказів спільного проживання та пропуском шестимісячного строку подання заяви про вступ у спадщину. У зв`язку з викладеним, позивачка просила встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 в період з 19 червня 1981 року по 06 червня 2024 року та визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с.а.с. 1 – 8).
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 24 червня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом представників сторін, призначено підготовче засідання у цивільній справі на 21 серпня 2025 року (а.с. 51).
09 липня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Дніпровська міська рада заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначаючи, що факт постійного проживання позивачки зі спадкодавцем спростовується тим, що вона мала інше зареєстроване місце проживання, при цьому акт за підписом сусідів не є належним доказом на підтвердження місця проживання. Прізвище та ім`я спадкодавця в різних документах зазначається по різному, при цьому по батькові позивачки не узгоджується з написанням імені спадкодавця. Крім того, наявність заяви ОСОБА_2 про вступ в спадщину після смерті ОСОБА_3 створює правову невизначеність щодо кола спадкоємців і може мати місце ситуація, за якою Дніпровська міська рада на буде належним відповідачем у цивільній справі (а.с. а.с. 54 – 59). 
В підготовче судове засідання 21 серпня 2025 року з`явились представник позивача – адвокат Скочко О.А. та представник відповідача Чайка В.Є. Ухвалою суду було продовжено підготовче провадження на 30 днів, за клопотанням представника позивачки витребувано у нотаріуса спадкову справу після смерті ОСОБА_3 (а.с. 75), також було задоволено клопотання про виклик свідків. У зв`язку з витребуванням доказів в підготовчому засіданні було оголошено перерву до 18 вересня 2025 року (а.с. 73).
15 вересня 2025 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванова О.І. надійшла витребувана копія спадкової справи (а.с. а.с. 97 – 126).
В підготовче судове засідання 18 вересня учасники справи не з`явились, заяв і клопотань про відкладення підготовчого засідання не надали, були повідомлені про час і місце проведення підготовчого засідання належним чином під розписку (а.с. 74). 
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 18 вересня 2025 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі № 203/4216/25 та її було призначено до розгляду в судовому засіданні 04 листопада 2025 року (а.с. 128).
В судове засідання 04 листопада 2025 року з`явились представник позивача – адвокат Скочко О.А та представник відповідача Чайка В.Є. Після повідомлення суду про надходження витребуваної копії спадкової справи за клопотанням учасників було оголошено перерву до 02 грудня 2025 року (а.с. 131).
11 листопада 2025 року від представника позивачки адвоката Скочко О.А. надійшла заява про залучення до участі у цивільній справі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_2 (а.с. 140). Також представником позивачки було подано клопотання про розгляд за її відсутності її клопотання про залучення третьої особи без самостійних вимог (а.с. 141).
Судове засідання 02 грудня 2025 року не відбулось через відсутність технічної можливості запису судового засідання, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи було відкладено на 13 січня 2026 року (а.с. 143).
В судове засідання 13 січня 2026 року з`явились представник позивача – адвокат Скочко О.А та представник відповідача ОСОБА_9 . Після повідомлення суду про надходження заяви про залучення третьої особи без самостійних вимог клопотанням учасників було оголошено перерву до 04 лютого 2026 року (а.с. 145).
19 січня 2026 року від представника позивачки адвоката Скочко О.А. надійшла заява про залучення до участі у цивільній справі в якості співвідповідачки ОСОБА_2 (а.с. 147). 
В судове засідання 04 лютого 2026 року з`явились представник позивачка – адвокат Скочко О.А та представник відповідача ОСОБА_9 . Судом було задоволено клопотання представника позивачки та залучено до участі у цивільній справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 (а.с. 155 на зв. дія № 10), у зв`язку з цим розгляд справи було відкладено на 25 лютого 2026 року.
При вирішенні питання щодо залучення співвідповідачки суд виходив з положень ч.ч. 1, 3 ст. 51 ЦПК України згідно яких суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Оскільки витребувана судом спадкова справа після смерті ОСОБА_3 надійшла після закриття підготовчого провадження у цивільній справі, представник позивачка не могла раніше дізнатись про те, що ОСОБА_2 також вважає себе спадкоємицею померлого та претендує на спірне майно. Вказана обставина була визнана судом такою, що дозволяє залучити співвідповідача у цивільній справі після закриття підготовчого провадження.
Судом було одержано відповідь № 2309474 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 158).
В судове засідання 25 лютого 2026 року з`явились представник позивача – адвокат Скочко О.А та представник відповідача ОСОБА_9 , а також свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . 
Представник позивачки в судовому засідання підтримала позовні вимоги ти просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечувала проти позову з мотивів, зазначених у відзиві.
Свідок ОСОБА_11 повідомив, що позивачка є вчителем музики, яка навчала його доньку грі на фортепіано протягом більш ніж року. Свідок працює керівником служби безпеки магазина «Аврора», який розташований поруч зі спірною квартирою. Свідок регулярно приводив доньку до позивачки до кв. АДРЕСА_2 для занять музикою. Там проживала позивачка, її батько та стара жінка, яка не могла самостійно пересуватись. Свідок бачив в цій квартирі чоловіка позивачки та їх дитину. Відповідачку ОСОБА_2 свідок в цій квартирі жодного разу не бачив. 
Свідок ОСОБА_10 повідомив, що працював в КП «Зеленбуд». У 2022 р. до цього підприємства працевлаштувався ОСОБА_12 , який працював до зими 2024 року. Перші декілька місяців він працював без будь-яких проблем, потім періодично зловживав алкоголем і його приходилось відводити додому. Він жив в буд. АДРЕСА_3 на 2 чи 3 поверсі, свідок точно не пам`ятає, також там жила його донька « ОСОБА_13 ».
В судовому засіданні 25 лютого 2026 року судом було визнано обов`язковою явку позивачки та витребувано у П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори відомості зі Спадкового реєстру про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_8 (а.с. 162). У зв`язку з цим було оголошено перерву до 02 квітня 2026 року.
27 березня 2026 року від П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори надійшла витребувана судом інформація (а.с. а.с. 167 – 168).
В судове засідання 02 квітня 2026 року з`явилась позивачка, її представник – адвокат Скочко О.А, відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_9 . 
Судом було роз`яснено відповідачі ОСОБА_2 її право вимагати розгляду цивільної справи з початку (а.с. 170 дія № 18). За клопотанням відповідачки в судовому засіданні було оголошено перерву до 14 квітня 2026 року. 
10 квітня 2026 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона просила розглядати цивільну справу за її відсутності, вказувала, що підтримує позовні вимоги позивачки та просить їх задовольнити (а.с. 174).
В судове засідання 14 квітня 2026 року з`явилась позивачка, її представник – адвокат Скочко О.А. та представник відповідача ОСОБА_9 . 
Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, пояснила, що дійсно постійно проживала спільно з батьком у спірній квартирі.
За підсумками судового розгляду позивачка та її представник просили задовольнити позовні вимоги, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. Суд перейшов на стадію ухвалення рішення у цивільній справі. 
Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 листопада 1993 року № НОМЕР_1 ОСОБА_8 та ОСОБА_3 приватизували квартиру АДРЕСА_2 (нині – АДРЕСА_3 , яка була їм передана у спільну власність (а.с. 15).
Право власності на цю квартиру було зареєстровано за ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в КП «ДМТБІ» в реєстровій книзі № 8п за реєстровим № 82, що підтверджується відповіддю КП «ДМБТІ» ДМР від 16.05.2025 р. № 5152 (а.с. 18).
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районих у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 15 травня 2024 року, актовий запис № 1481 (а.с. 20).
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00048182691 від 27 листопада 2024 року підставою для реєстрації факту смерті стало лікарське свідоцтво про смерть (остаточне) № 375, заявником була технік КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР, при цьому паспорт померлої не здано, графи щодо місця народження та місця проживання померлої не заповнені, документально не підтверджені (а.с. 94 на зв.).
На момент смерті ОСОБА_8 вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфер державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 06 травня 2025 року № 14/5-5075 (а.с. 119). 
Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 від 08 травня 1976 року, актовий запис № 54, його батьками зазначені ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (а.с. 87).
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені № 00048182438 від 27 листопада 2024 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 змінив прізвище з « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_6 » (а.с. 88 на зв.). 
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу № 00048182896 від 27 листопада 2024 року ОСОБА_8 11 вересня 1964 року (актовий запис № 305) розірвала шлюб з ОСОБА_14 , укладений 27 березня 1956 року, змінила прізвище на дошлюбне з « ОСОБА_16 » на « ОСОБА_6 » (а.с. а.с. 96 – 97).
Таким чином, ОСОБА_3 є сином ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно інформаційних довідок зі спадкового реєстру № 79322182 від 27 листопада 2024 року та № 84564324 від 18 березня 2026 року спадкова справа після смерті ОСОБА_8 не заводилась (а.с. а.с. 98, 168).
Відповідно до відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфер державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 06 травня 2025 року № 14/5-5076 за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_3 (а.с. 117).
Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною 1 статті 1222 ЦК спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
За правилами, встановленими статтею 1258 ЦК, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтями 1261 – 1266 ЦК визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 вказаної статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
З наведених підстав суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 , який на момент смерті ОСОБА_8 є її спадкоємцем першої черги як син, був зареєстрований та проживав з нею за адресою спірної квартири, не подавав заяву про відмову від спадщини, отже він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері, і, таким чином, став одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районих у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 14 червня 2024 року, актовий запис № 1802 (а.с. 82).
Згідно довідки про причини смерті № 1152не, виданої 14 червня 2024 року, причина смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не встановлена через гнильні зміни (а.с. 86).
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00048174658 від 27 листопада 2024 року підставою для реєстрації факту смерті ОСОБА_3 стало лікарське свідоцтво про смерть (остаточне) № 1152не, заявником була громадянка ОСОБА_2 , при цьому паспорт померлого не здано, графи щодо місця народження та місця проживання померлого не заповнені, документально не підтверджені (а.с. 83 на зв.).
Позивачка є донькою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 15 квітня 2025 року, актовий запис № 1213, та копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 , виданого Бабушкінським районним управлінням юстиції м. Дніпропетровська 14 січня 2024 року, актовий запис №1243, згідно якого позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с. а.с. 10, 13). 
27 листопада 2024 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванова О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 як спадкоємиця четвертої черги – особа, що проживала зі спадкодавцем не менш як п`ять років до його смерті (а.с. 79).
18 квітня 2025 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванова О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 (а.с. 111).
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванова О.І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 квітня 2025 року позивачці було відмовлено в оформленні прав на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини та не поданням документів щодо складу спадкового майно (а.с. 122).
При вирішенні позовних вимог по суті суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
З наведених підстав, позивачка є спадкоємицею першої черги після смерті її батька ОСОБА_3 . При цьому до складу спадщини після його смерті входить також майно, успадковане ОСОБА_3 після смерті його матері ОСОБА_8 .
Згідно ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно ч. 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно ч. 1 ст. 1272 Цивільного кодексу України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Оскільки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а заява про прийняття спадщини після його смерті була подана позивачкою після смерті лише 18 квітня 2025 року, суд приходить до висновку про пропуск нею строку подання відповідної заяви. 
При вирішенні питання щодо можливості вступу позивачкою в спадщину в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, суд керується такими мотивами.
Згідно ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно до відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфер державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 06 травня 2025 року № 14/5-5076 за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_3 . Інші зареєстровані за цієї адресою особи відсутні (а.с. 117).
Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що зазначено нею особисто в позовній заяві, а також в заяві про прийняття спадщини, та підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_7 (а.с. а.с. 1, 12 на зв., 111). 
При цьому, показання свідка ОСОБА_10 не можуть підтвердити факт постійного проживання позивачки в спірній квартирі, бо мають фрагментарний характер. Сама по собі присутність позивачки в квартири батька під час декількох відвідувань цієї квартири свідком не є свідченням її постійного проживання за цією адресою.
Щодо показань свідка ОСОБА_11 суд керується наступним. В матеріалах цивільної справи (а.с. 124) містить довіреність позивачки, посвідчена 11 квітня 2025 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною М.О., за реєстром № 388. Згідно цієї довіреності позивачки уповноважила свідка ОСОБА_11 не лише вчиняти усі дії щодо прийняття та оформлення спадщини, а й розпоряджатись належним їй успадкованим майном – спірною квартирою та одержувати належні позивачці грошові кошти від продажу чи оренди цієї квартири. Таким чином, суд не визнає показання свідка ОСОБА_11 достовірним джерелом доказів, оскільки він прямо і безпосередньо зацікавлений в результатах розгляду цивільної справи – задоволенні позовних вимог.
Наданий до позовної заяви акт від 30 квітня 2025 року (а.с. 49) не може бути прийнятий як доказ місця постійного проживання позивачки в спірній квартирі, оскільки він підписаний ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , оцінку показанням яких судом було надано вище. По-друге, в акті зазначено, що він складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 , при цьому, в ході розгляду цивільної справи було встановлено, що ні ОСОБА_11 ні ОСОБА_10 , в цьому будинку не проживають, а знайомі з позивачкою та її батьком через інші обставини. Також, в акті зазначено, що в спірній квартирі з 1957 року жили ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , у 1981 році там народилась позивачка, в 2004 році вона переселилась до чоловіка, а навесні 2020 року вона повернулась до цієї квартири, при цьому, згідно їх же пояснень, наданих в судовому засіданні, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до 2022 року не були знайомі. Таким чином, не зрозуміло джерело достовірної обізнаності осіб, що підписали акт, про події 1957, 1981, 2004 та 2020 років.
Окремо, суд враховує, що згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 27 листопада 2024 року заявником щодо реєстрації факту смерті ОСОБА_8 була технік КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР, при цьому паспорт померлої не здано, графи щодо місця народження та місця проживання померлої не заповнені, документально не підтверджені, а згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 27 листопада 2024 року заявником щодо реєстрації факту смерті ОСОБА_3 була громадянка ОСОБА_2 , при цьому паспорт померлого не здано, графи щодо місця народження та місця проживання померлого не заповнені, документально не підтверджені. Крім того, згідно довідки про причини смерті № 1152не, виданої 14 червня 2024 року, причина смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не встановлена через гнильні зміни. Вказані обставини не узгоджуються з поясненнями позивачки про те, що вона проживала з батьком та бабусею, оскільки очевидно, що документуванням смерті останніх займались сторонні особи, які не мали доступу до документів померлих та не були обізнані в елементарних даних про померлих, а факт смерті батька позивачки взагалі був виявлений через певний проміжок часу.
Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З наведених підстав суд приходить до висновку, що позивачкою не доведений факт спільного проживання її з батьком на момент його смерті, у зв`язку з чим вона не може вважатись такою, що прийняла спадщину в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України. Позивних вимог про надання додаткового строку для прийняття спадщини позивачкою не заявлялось. 
Таким чином, позивачкою не доведено набуття нею права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування, у зв`язку з чим такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Щодо вимог про встановлення факту, який має юридичне значення, суд виходить з наступного.
У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у цивільній справі № 523/14489/15-ц, суд касаційної інстанції зазначив наступне:
«У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).
42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.»
Хоча цивільні справа, що розглядається, стосується встановлення факту спільного проживання позивачки з її батьком на момент його смерті, а не факт проживання однією сім`єю, як у цивільній справі № 523/14489/15-ц , де Велика Палата Верховного Суду зробила свій висновок, в обох справах йдеться про встановлення юридичних фактів, які є визначальними для вирішення цивільного спору, що розглядається в порядку позовного провадження. З цим підстав, суд приходить до висновку, що вищезазначена правова позиція має бути застосована до спірних правовідносин. 
Таким чином, вимоги позивачки про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, не підлягають задоволенню як через не доведення нею зазначеного факту, так і у зв`язку з тим, що така вимога в позовному провадженні не є належним способом захисту прав та законних інтересів.
На підставі ст. 141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати позивачки відшкодуванню не підлягають та покладаються на неї.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 15, 328, 1220, 1268 – 12727 Цивільного кодексу України, ст.ст.13, 76, 81 – 83, 89, 95, 141, 263 – 265, 268, 274, 289 ЦПК України, суд – 

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом – відмовити.

Сторони по справі:

позивачка –  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП – НОМЕР_8 ; адреса: АДРЕСА_5 ; 
відповідач – Дніпровська міська рада, код ЄДРПОУ – 26510514, адреса: 49000, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд. 75;
відповідачка –  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП – НОМЕР_9 ; адреса: АДРЕСА_6 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.273 ЦПК України.
Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.
Повний текст рішення складено 04.05.2026 р.

Суддя    С.В. Єдаменко