ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 р.	Справа № 520/3308/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/3308/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління ДПС у Харківській області (надалі також – відповідач -1, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просила: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 червня 2024 року №1720113-2405-2030-UА63100090000052019 прийняте ГУ ДПС у Харківській області щодо нарахування податкових зобов`язань із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік платнику податків ОСОБА_1 . 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду - залишено без задоволення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 - залишено без розгляду. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати зазначену ухвалу від 21 квітня 2026 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що звернувся у межах місячного строку за результатами адміністративного оскарження спірного податкового повідомлення-рішення. 
Зазначає, що сама по собі реєстрація позивача за адресою у місті Харкові не спростовує факту його фактичного проживання та перебування за адресою: АДРЕСА_1 , яка є місцем отримання поштової кореспонденції, надісланої Головним управлінням ДПС у Харківській області та фактичного здійснення життєдіяльності позивача.
Звертаємо увагу суду на необхідність уникнення надмірного формалізму при вирішенні питання щодо дотримання процесуальних строків. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі Zubac v. Croatia(заява № 40160/12, від 05 квітня 2018 року),
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу – без задоволення.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом.
Суд апеляційної інстанції погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Кодекс адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.
За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Разом з тим, частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Тому в разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".
Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Право на звернення до суду не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення “Голдер проти Великої Британії” від 21.02.1975, “Жоффр де ля Прадель проти Франції” від 16.12.1992).
Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі "Іліан проти Туреччини" встановлено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Слід врахувати, що законодавче обмеження строку протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строк позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з п. 56.18 ст. 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Аналіз наведених строк звернення до суду з цим позовом визначається статтею 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Вказаний висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з висновком Верховного Суду щодо застосування приписів статті 122 КАС України, пунктів 56.18 статті 56 і 102.1 статті 102 ПК України, викладеним у постанові від 27.01.2022 по справі №160/11673/20.
Відповідно до п. 56.12 ст. 56 ПК України якщо відповідно до цього Кодексу контролюючий орган самостійно визначає грошове зобов`язання платника податків за причинами, не пов`язаними із порушенням податкового законодавства, такий платник податків має право на адміністративне оскарження рішень контролюючого органу протягом 30 календарних днів, що настають за днем надходження податкового повідомлення-рішення (рішення) контролюючого органу.
Так, предметом оскарження є податкове повідомлення-рішення відповідача від 19 червня 2024 року №1720113-2405-2030-UА63100090000052019 про нарахування податкових зобов`язань із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік платнику податків Саричевій С.В.
У матеріалах справи міститься заява Саричевої С.В. від 28.11.2024 про бажання отримувати документ через системи Електронний кабінет.
Квитанцією про доставку документів в Електронний кабінет підтверджено, що надсилання до Електронного кабінету Саричевої С.В. оскаржуваного податкового повідомлення - рішення від 19 червня 2024 року №1720113-2405-2030-UА63100090000052019 відбулося 18.07.2025.
В силу положень статті 42 ПК України оскаржуване податкове повідомлення-рішення вважається врученим позивачу належним чином 18.07.2025.
З огляду на вказане, твердження представника позивача про те, що про оскаржуване податкове повідомлення - рішення лише 15 жовтня 2025 року після отримання податкової вимоги разом з відповідними документами, є безпідставними та необґрунтованими.
Разом з цим, колегія суддів визнає безпідставним посилання апелянта на те, що її листування з податковим органом відбувається за фактичного проживання та перебування за адресою: АДРЕСА_1 , яка є місцем отримання поштової кореспонденції, оскільки листування з податковим органом відбувається за допомогою електронного кабінета.
Враховуючи, що судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач отримала спірне податкове повідомлення рішення 18.07.2025, позивач мала право оскаржити:
- до податкового органу в адміністративному порядку – до 18.08.2025 включно.
- до суду - до 18.01.2026 включно.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 07.01.2026 позивач звернувся до ДПС України зі скаргою на податкове повідомлення - рішення від 19 червня 2024 року №1720113-2405-2030-UА63100090000052019.
Рішенням ДПС України від 23.01.2026 скаргу позивача від 07.01.2026 (вх. ДПС №151/С/6 від 08.01.2026) залишено без розгляду, оскільки скарга подана з порушенням 30-денного терміну подання, встановленого пунктом 56.12 статті 56 ПК України.
В рішенні про залишення скарги без розгляду вказано, що податкове повідомлення – рішення отримано 18.07.2025 відповідно до квитанції про доставку документу (стор. 2 рішення). Отже, строк подання скарги до контролюючого органу вищого рівня до 18.08.2025. Втім, скарга позивачем подана 08.01.2026, з пропуском строку, передбаченого п. 56.12 ст. 56 ПК України.
Зважаючи, що ДПС України по суті скаргу на ППР не розглядало, рішення за результатами розгляду скарги не приймало, відповідно, позивачем не використано процедуру адміністративного оскарження, отже застосування до спірних правовідносин строків, передбачених пунктом 56.19 статті 56 ПК України є неможливим.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк звернення до суду з позовом про оскарження податкового повідомлення – рішення від 19.06.2024 № 1720113-2405-2030-UA63100090000052019 становить шість місяців, а моментом його відліку є дата отримання оскаржуваного податкового повідомлення-рішення - 18.07.2025.
Проте із позовною заявою позивач звернувся до суду лише 15.02.2026 направивши її засобами поштового зв`язку, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення, встановленого статтею 122 КАС України, тобто, майже на місяць.
Надаючи оцінку доводам позивача про поважність причин пропуску звернення до суду з цим позовом, колегія суддів враховує таке. 
Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду по справі №577/3931/16- а від 03.10.2019.
Доводи апеляційної скарги про зміну місця реєстрації та умов отримання кореспонденції під час воєнного стану є суто суб`єктивними, і не мають значення, оскільки позивач листувалася з податковим органом за допомогою електронного кабінету платника податків.
Колегія суддів вважає беззмістовним посилання позивача на висновки рішення Європейського Суду з прав людини Zubac v. Croatia(заява № 40160/12, від 05 квітня 2018 року, оскільки предметом розгляду було застосування касаційних фільтрів відповідно до законодавства Хорватії та не має жодного стосунку до дотримання строків звернення до суду.
На переконання колегії суддів позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до п. 8 ч. 7 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Підсумовуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання поважними вказаних позивачем причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, а відтак правильно залишив цей позов без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2026 року по справі №520/3308/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено 22.06.2026.