Справа № 345/7111/25 
Провадження № 22-ц/4808/533/26 
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Панасюк В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 28 січня 2026 року, ухвалене в складі судді Кулаєць Б.О. в м. Калуші, у справі за позовом ОСОБА_1 до 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позову вказала, що 31.12.2024 її звільнено з посади діловода 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України (переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду).
Водночас, остаточного розрахунку не проведено, заборгованість із заробітної плати за період жовтень-грудень 2023 року не виплачено та не надано остаточного розрахунку щодо належних позивачці сум.
Оскільки усні звернення до відповідача результатів не дали, позивачка письмово звернулася до відповідача із заявою про надання письмового повідомлення щодо сум, нарахованих та виплачених при звільненні.
Відповідно до довідки про заборгованість із заробітної плати, виданої за місцем роботи, сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за жовтень-грудень 2023 року становить 73 604,86 грн.
Крім того, зазначила, що у разі невиплати з вини роботодавця належних при звільненні сум у встановлені строки, за відсутності спору про їх розмір, працівникові підлягає виплаті середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Посилаючись на зазначені обставини та норми законодавства, просила суд стягнути з 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») на свою користь 73 604,86 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з жовтня по грудень 2023 року, а також 142 719,2 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, з урахуванням обмежень, передбачених ст. 117 КЗпП України.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 28 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на обов`язковість застосування до спірних правовідносин норм ст.ст. 104–112 ЦК України, які регулюють процедуру ліквідації юридичної особи, виплату грошових сум кредиторам та порядок їх задоволення, і дійшов висновку, що початок ліквідації відповідача та створення комісії з припинення унеможливлює стягнення працівником належних сум в інший спосіб. Зазначив, що процедура ліквідації триває, а ОСОБА_1 може звернутися з відповідними вимогами до ліквідаційної комісії, при цьому несвоєчасне пред`явлення вимог впливає лише на порядок їх задоволення. Також суд вказав, що примусове стягнення коштів призведе до порушення черговості задоволення вимог кредиторів, встановленої ст. 112 ЦК України, та процедури їх пред`явлення і задоволення. 
Водночас, апелянтка зазначає, що станом на момент розгляду справи Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду відступив від висновків, на які послався суд першої інстанції (постанова від 30.08.2024 у справі № 905/451/22), зазначивши, що позовна вимога про стягнення грошових коштів з боржника - юридичної особи, яка перебуває у стані припинення, відповідає способу захисту, встановленому законом, і цей спосіб захисту є ефективним.
Верховний Суд також вказав, що позовна вимога про зобов`язання включити грошові вимоги до проміжного ліквідаційного балансу є неефективною, оскільки, по-перше, виконання судового рішення про задоволення такої вимоги залежить виключно від волі відповідача, по-друге, навіть виконання такого рішення, тобто включення вимоги кредитора до проміжного ліквідаційного балансу, саме по собі не гарантує сплати боргу юридичною особою, бо така сплата також залежить від волі боржника, і, по-третє, у разі прийняття рішення про відміну рішення про припинення юридичної особи внесення вимоги до проміжного ліквідаційного балансу втрачає значення, внаслідок чого кредитору доведеться повторно звертатися до суду вже з вимогою про стягнення грошової суми.
З огляду на викладене, апелянтка вважає, що в спірній ситуації має право на задоволення вимог щодо невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у загальному порядку, з урахуванням вимог КЗпП України, а такі позовні вимоги є належним способом захисту її порушених прав.
Враховуючи наведене, просить суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Позиція інших учасників справи
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та її представник – адвокат Баралецька М.В. (в залі суду) доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.
Представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника відповідача.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 28 січня 2026 року зазначеним вимогам не відповідає.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідно до запису під № 8 у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 31.12.2023 було звільнено з посади діловода 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у порядку переведення для подальшої роботи до 17 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів, що також підтверджується наказом про звільнення № 203 від 31.12.2023 (а.с. 7, 9-10).
Згідно з довідкою 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області від 24.11.2025 ОСОБА_1 нараховано заборгованість по заробітній платі за період з жовтня по грудень 2023 року в сумі 73 604,86 грн (а.с. 4, 42).
Позивачем розраховано середній заробіток за час затримки розрахунку з січня по червень 2024 року в сумі 142 719,20 грн (а.с. 11).
ОСОБА_1 на строк до 01.08.2026 встановлена друга група інвалідності, що стверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААД № 061989 (а.с. 5).
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») перебуває в стані припинення (а.с. 43-45).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області перебуває у процедурі припинення (ліквідації), кредиторські вимоги позивачки, яка належить саме до категорії осіб, які з моменту прийняття рішення про припинення юридичної особи стають кредиторами підприємства, мали заявлятися до ліквідаційної комісії для включення їх до проміжного ліквідаційного балансу, а у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, кредитор мав право звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу, що було б належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 . Початок процедури ліквідації 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») та створення комісії з припинення унеможливлює стягнення працівником гарантованих на випадок звільнення сум та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в інший спосіб. Отже, позивачка звернулася до суду, обравши неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови у позові у повному обсязі.
Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 628.1475.19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».
У статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно з статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Верховний Суд уже зауважував, що для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі саме позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Зазначений правовий висновок викладений у постановах від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 242/314/17, від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18, від 17 січня 2024 року у справі № 182/5/22, а також у постанові від 19 лютого 2025 року у справі № 587/1641/21.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була звільнена 31.12.2023. Однак, всі суми, що належать їй в день звільнення, не були виплачені.
На підтвердження заявлених вимог позивачем надана довідка 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області від 24.11.2025 про наявність заборгованості по оплаті праці за період з жовтня по грудень 2023 року в сумі 73 604,86 грн.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував наявність такої заборгованості. Зазначав, що 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області функціонувала на умовах Договору від 01.01.2023 № А2023100027 «Про організацію та забезпечення охорони від пожеж виробничих об`єктів ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ». Відтак, і утримання такого підрозділу здійснювалося на договірних засадах. На даний час наявна заборгованість в ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ». У зв`язку з чим і виникла заборгованість по оплаті праці персоналу 24 ДПРЧ Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області. І лише примусове стягнення заборгованості з ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ» дасть можливість виплатити заборгованість по оплаті праці персоналу 24 ДПРЧ, в тому числі і позивачу (а.с. 15-41).
Апеляційним судом встановлено, що відповідач – 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області є роботодавцем позивачки, з 29.12.2023 перебуває у стані припинення на підставі внесення рішення засновників щодо припинення юридичної особи (наказу ДСНС від 29.12.2023 № 1035); створено комісію з припинення (комісія з реорганізації, ліквідаційна комісія).
Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Ч. 3 ст. 105 ЦК України передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Згідно з ч. 4 ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
З огляду на викладене, безпідставні висновки суду першої інстанції у цій справі, що позивачка повинна звертатися з відповідними вимогами до ліквідаційної комісії.
Позивачка звернулася у встановленому порядку до 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області, оскільки відповідачем за подібним позовом має бути саме підприємство, установа чи організація, на яке чинним законодавством покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні, невиконання якого спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України.
Станом на дату винесення судового рішення у справі 24 державна пожежно-рятувальна частина Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області як юридична особа не припинена.
Тому невиплачена заробітна плата за період з жовтня 2023 року по грудень 2023 року в сумі 73 604 грн. 86 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Натомість, суд першої інстанції зазначеного не врахував та безпідставно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту.
Що стосується посилань відповідача на неможливість виплати позивачу такої заборгованості по оплаті праці з незалежних від нього причин, з огляду на наявність заборгованості по утриманню підрозділу з боку ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ», то такі суд не бере до уваги. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті зазначених сум працівнику та не звільняє від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Подібний висновок Верховний Суд зробив у постановах від 16 листопада 2022 року у справі № 641/4526/20 (провадження № 61-11913св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 635/3473/20 (провадження № 61-12426св21) та від 07 грудня 2022 року у справі № 359/3841/20 (провадження № 61-696св21), від 21 грудня 2022 року у справі № 635/3475/20 (провадження № 61-10597св21).
Крім того, у статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14/696/16-ц (провадження №61-2793св18), від 12 вересня 2018 року у справі № 212/6977/15-ц (провадження № 61-22714св18), від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20-ц (провадження №61-1683св21), від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20 (провадження № 613026св21), від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20 (провадження № 61-5070св21).
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат.
Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови).
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Враховуючи вищезазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, встановлені судами фактичні обставини справи, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, суд приходить до висновку про можливість зменшення визначеного за період, встановлений частиною першою ст. 117 КЗпП України, розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача сум у розмірі суми такої заборгованості, тобто 73 604 грн 86 коп.
Наведене відповідає також висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 607/18630/22 (провадження № 61-3815св24).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишитися в силі і підлягає скасуванню.
Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Калуського міськрайонного суду від 28 січня 2026 року скасувати, ухваливши нове про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнути з 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТНАФТОХІМ») на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з жовтня 2023 року по грудень 2023 року в сумі 73 604 грн. 86 коп. та 73 604 грн. 86 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2024 року по 01 липня 2024 року, здійснивши відрахування із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору. В задоволенні решти вимог позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 28 січня 2026 року скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ТОВ «КАРПАТНАФТОХІМ») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з 24 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТНАФТОХІМ») (ЄДРПОУ: 23316415, місцезнаходження: 77300, Івано-Франківська обл., місто Калуш, вул. Промислова, 4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) невиплачену заробітну плату за період з жовтня 2023 року по грудень 2023 року в сумі 73 604 (сімдесят три тисячі шістсот чотири) грн. 86 коп. та 73 604 (сімдесят три тисячі шістсот чотири) грн. 86 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 січня 2024 року по 01 липня 2024 року, здійснивши відрахування із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
В задоволенні решти вимог позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:   О.О. Томин
Судді:   В.М. Луганська
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 01 травня 2026 року.