ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 Справа № 917/1643/23 
м. Полтава

За позовом Заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області, проспект Свободи,4а, м. Кременчук, 39601 в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Кам`янопотоківської сільської об`єднаної територіальної громади в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, вул. Миру, буд. 19, село Кам`яні Потоки, Кременчуцький район, Полтавська область, 39763 
до Горбатенка Романа Анатолійовича АДРЕСА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Кременчуцька районна військова (державна) адміністрація, вул. Соборна, 14/23, м. Кременчук, 39600
про визнання недійсними договорів оренди землі та скасування їх державної реєстрації

Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І. 

Учасники справи згідно протоколу судового засідання.

Розглядається позовна заява про визнання недійсними договорів оренди землі та скасування державної реєстрації права оренди.
Ухвалою суду від 11.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №917/1643/23, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12.10.2023 року на 09:40 год.
Ухвалою від 12.10.2023 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав розгляд справи на 14.12.2023 на 11:00 год.
08.12.2023 (вхід. №15851) від представника відповідача до матеріалів справи надійшло клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів та заява про застосування строків позовної давності (вхід. № 15855). В заяві про застосування строків позовної давності представник відповідача посилається на те, що правовідносини, на які посилається позивач, мали місце в 2012 році, а позовна заява подана в 2022 році, через 10 років після того, як позивач дізнався або міг дізнатись про порушення його права, то строк позовної давності сплинув, в зв`язку з чим даний позов не може бути задоволено.
Ухвалою від 11.12.2023 суд відмовив в задоволенні заяви представника відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції.
14.12.2023 (вхід. № 16092) від представника відповідача до матеріалів справи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою від 14.12.2023 суд відклав розгляд справи на 13.02.2024 на 13:00 год.
В судовому засіданні 13.02.2024 суд оголосив перерву до 21.03.2024 до 11:30 год.
13.03.2024 (вхід. № 3472) від Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області до матеріалів справи надійшли додаткові пояснення, в яких прокурор позовні вимоги підтримує, посилаючись на те, що відповідачем порушено вимоги Закону України "Про фермерське господарство" при отриманні спірних земельних ділянок у користування, а земельні ділянки загальною площею 88,2337 га відповідач мав отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.
Крім того, рішенням Кам`янопотоківської сільської ради від 20.06.2012 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано в оренду Горбатенку Р.А. для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 36,5559 га з кадастровим номером 5322481703030040132, та 02.01.2013 укладено відповідний договір.
Таким чином, Горбатенко Р.А. до видання розпорядження Кременчуцькою РДА 27.11.2012, яким передано у користування відповідача спірні земельні ділянки, отримав (20.06.2012) у користування для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 36,5559 га з кадастровим номером 5322481703:03:004:0132.
Отже, прокурор вважає, що відповідач не мав права на отримання безоплатно спірних земельних ділянок для ведення фермерського господарства, а отриманню в оренду мала передувати процедура проведення земельних торгів.

19.03.2024 (вхід. № 3763) від Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області до матеріалів справи надійшли додаткові пояснення у справі, в яких прокурор зазначив, що право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин, зокрема для ведення фермерського господарства, може використати один раз.
Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.
Відповідно до протоколу сесії Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області № 11 від 02.02.1993  ОСОБА_1 надано згоду на виділення земельних ділянок для ведення фермерського господарства в розмірі 25 га.
На підставі вказаного рішення, Горбатенком Р.А. отримано Державний акт Б 052708 від 10.10.1993 на право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5322481700:06:000:0471.
Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства, а спірні земельні ділянки беззаперечно мав отримано за результатами аукціону.

20.03.2024 (вхід. № 3852) від Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області до матеріалів справи надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Кременчуцької районної військової (державної) адміністрації.
21.03.2024 (вхід. № 3886) від представника відповідача до матеріалів справи надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає, що в позовній заяві не наведено посилань на будь-які докази, які свідчать про недобросовісність відповідача при отриманні земельних ділянок в оренду.
Єдиною підставою для визнання недійсними відповідних договорів зазначаються порушення, які були допущені з боку державного органу.
Фактом користуванням відповідачем більше 10 років спірними земельними ділянками, держава, в особі своїх органів, своєю поведінкою висловили згоду з зазначеним правовим станом та наявним у відповідача правом оренди. Подання за таких обставин позову про припинення права оренди відповідача не відповідає принципу добросовісності, який є загальноправовим принципом, тобто, є зловживанням правом. 
Відповідач повністю покладався на компетенцію державного органу, який надав йому в оренду відповідні земельні ділянки, зареєстрував договори оренди, отримував орендну плату за користування ними. Будь-яких неправомірних дій, які були направлені на неправомірне отримання земельної ділянки в користування відповідач не вчиняв і, відповідно, мав підстави покладатись на чесність та добросовісність держави в такому питанні.
Позовні вимоги прокурора направлені на припинення права відповідача на користування земельною ділянкою, тобто, на позбавлення відповідача відповідного активу у вигляді права на користування.
Безумовно, такі позовні вимоги є втручанням в його право і підпадають під захист і гарантії Першого Протоколу (1952 р.) до Конвенції.
Фактично метою позову є зміна користувача земельних ділянок. Прокурор вважає, що їх слід вилучити у відповідача та передати на конкурсних засадах іншим особам, щоби це було "справедливо". Проте право користування відповідними ділянками є суттєвим активом відповідача, позбавлення його права користування буде істотним втручанням в його інтереси, таким, що змусить його або припинити свою діяльність в галузі сільського господарства, або суттєво її обмежити. Забрати ділянки у відповідача з метою віддати їх іншим особам для того, щоби виправити помилку державного органу понад 10 річної давності - не є пропорційними засобами до виправлення "несправедливості" з огляду на те, що відповідач понад 10 років відкрито та добросовісно користується відповідними землями.
Вимога позивача, направлена на втручання у право користування земельною ділянкою (у право власності в розумінні Конвенції) не відповідає також принципу «належного урядування», який є складовою частиною «права на справедливий суд».
Оскільки право власності держави на спірні земельні ділянки було порушено, як стверджує позивач, то це порушення мало місце не 2019 році, а у 2012 році, в момент вибуття земельних ділянок з користування держави у користування відповідача, то і початок
перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли держава в особі уповноваженого органу вперше довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні 21.03.2024 суд оголосив перерву до 25.04.2024 на 15:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
15.04.2024 (вхід. № 5144) від Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області до матеріалів справи надійшла заява про зміну предмету позову. 
15.04.2024 (вхід. № 5145) від Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області до матеріалів справи надійшли заперечення на додаткові пояснення у справі, в яких прокурор зазначив, що з урахуванням фактичних обставин справи, наявності суспільного інтересу, що полягає в поверненні земельних ділянок з користування відповідача до комунальної власності, правильному застосуванні законів щодо розпорядження землею як основним національним багатством, беручи до уваги легітимну мету такого втручання, що знаходить свій вияв у здійсненні розпорядником контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів громади, недобросовісної поведінки самого відповідача, повернення з користування ОСОБА_1 земельних ділянок, є пропорційним втручанням в право відповідача на мирне володінням майном, та не може бути розцінено як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Враховуючи звернення до суду в порядку цивільного судочинства в межах строку позовної давності, зміну правової позиції Верховного Суду, дію карантину та воєнного стану, прокурор стверджує, що Кременчуцькою окружною прокуратурою Полтавської області строк позовної давності не пропущено.

В судовому засіданні 25.04.2024 суд оголосив перерву до 25.06.2024 до 14:30 год.
25.06.2024 (вхід. № 8861) від Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області до матеріалів справи надійшла заява про зміну предмету позову, в якій прокурор просить суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 5322481700:06:000:0277, 5322481700:06:000:0278, 5322481700:06:000:0279, 5322481700:06:000:0280, 5322481700:06:000:0281 від 03.12.2012, скасувати державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки з одночасним припиненням права оренди ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки та зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельні ділянки територіальній громаді в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
.
Ухвалою від 25.06.2024 суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Кременчуцьку районну військову (державну) адміністрацію з мотивів, викладених в ухвалі, відклав розгляд справи на 20.08.2024 на 11:30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
Судове засідання, призначене на 20.08.2024 на 11:00 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою від 04.09.2024 суд призначив розгляд справи на 19.11.2024 на 11:00 год.
Ухвалою від 19.11.2024 суд прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову та відклав розгляд справи на 16.01.2025 на 14:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
Ухвалою від 16.01.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 27.03.2025 на 11:20 год.
В судовому засіданні 27.03.2025 суд оголосив перерву до 29.05.2025 на 13:00 год.
В судовому засіданні 29.05.2025 судом оголошено перерву до 02.09.2025 до 11:00 год.
Судове засідання, призначене на 02.09.2025 на 11:00 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою від 08.09.2025 суд призначив розгляд справи на 13.11.2025 на 11:00 год.
13.11.2025 (вхід. №14614) від представника відповідача до матеріалів справи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою від 13.11.2025 суд відклав розгляд справи по суті на 10.02.2026 на 11:00 год. в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 10.02.2026 представник прокуратури позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує.
Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст. 240 ГПК України. 

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено. 
Кременчуцькою окружною прокуратурою за результатами вивчення питання додержання вимог земельного законодавства на території Кременчуцького району встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення ОСОБА_1 земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області. 
Розпорядженнями № 591 Кременчуцької районної державної адміністрації Полтавської області від 09.09.2011 надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою загальною площею 90,64 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
У подальшому, розпорядженням Кременчуцької РДА № 814 від 27.11.2012 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району та передано в оренду ОСОБА_1 земельні ділянки загальною площею 88,2337 га.
На підставі вказаного розпорядження, 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та фізичною особою ОСОБА_1 укладено п`ять договорів оренди земельних ділянок загальною площею 88,2337 га, в тому числі: площею 7,9654 га (кадастровий номер 5322481700:06:000:0277), площею 63,4071 га (кадастровий номер 5322481700:06:000:0278), площею 2,3962 га (кадастровий номер 5322481700:06:000:0279), площею 5,4376 га (кадастровий номер 5322481700:06:000:0280), площею 9,0274 га (кадастровий номер 5322481700:06:000:0281) для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
Право оренди земельних ділянок фізичною особою ОСОБА_1 , відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстровано державним реєстратором Кременчуцького районного управління юстиції 07.12.2013, номери записів про речове право – 3947701, 3947216, 3947500, 3948440, 3948286.
Прокурор вважає, що спірні земельні ділянки відповідач повинен був отримувати у користування лише на конкурентних засадах – за результатами торгів, а тому Розпорядження Кременчуцької РДА № 814 від 27.11.2012 видано із порушенням Земельного кодексу України та Закону України “Про фермерське господарство” і є незаконним, укладені на підставі даного розпорядження договори оренди землі підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. 

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд зазначає наступне.
Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову – єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави. Звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства. 
Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 6 зазначеної статті визначено, що під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
Аналіз частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох “виключних” випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. 
“Не здійснення захисту” виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. 
“Здійснення захисту неналежним чином” виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. 
“Неналежність” захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. 
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. 
Підставою представництва інтересів держави в судах є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних і інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчинюються у відносинах між ними або державою.
Згідно ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї з сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї з сторін відчуття нерівності (рішення у справі “Ф.В. проти Франції від 31.03.2005).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив позицію, що “сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”.
При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Зокрема, у справі “Gregorio de Andrade v.Portugal” (№41537/02, 14.11.2006) ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обов`язків (п.38). а у справі “Бацаніна проти Росії” (№3932/02, 26.05.2009) вказав, що порушення справи за ініціативою прокурора не завжди ставить протилежну сторону у “завідомо невигідне становище”. Залишається встановити, чи було дотримано у такій справі принцип “справедливої рівноваги” між сторонами, враховуючи участь прокурора у процесі (п.25).
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 02003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону” щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст ч.3 ст.131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитись розширено.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів чи в чому існує загроза інтересам держави. Поняття “інтереси держави” є оціночним у кожному конкретному випадку, прокурор самостійно визначає, в чому саме відбулося або може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність її захисту.
Відповідно до п.п. 3, 4, 5 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів, в їх основі завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на гарантування її економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17 та Постанові ВСУ від 08.02.2019 по справі №915/20/18).
Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до ст. 1 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України. 
Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма передбачена ч. 3 ст. 24 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”.
Таким чином, відповідно до вищевказаних приписів Український народ, як власник спірного об`єкта (земельних ділянок), на час виникнення спірних правовідносин делегував Кременчуцькій РДА повноваження щодо здійснення права власності від імені Українського народу, в їх інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. 
Тобто, воля Українського народу, як власника може виражатися лише в таких діях органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства, інтересам держави та територіальних громад.
Здійснення Кременчуцькою РДА права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі з боку держави.
Таку правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс16, а також у постановах Верховного Суду України від 02.11.2016 у справі №6-2161цс16 (522/10652/15-ц), від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.
Вказане свідчить про беззаперечну наявність інтересу держави по відношенню до законності передачі в користування та безпосереднього використання землі. Недотримання ж встановленої процедури набуття права користування на землю суперечить державному, а як наслідок і суспільному інтересу. 
Суспільство, Український народ, як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах “Спорронґ і Льоннрот проти Швеції” від 23 вересня 1982 року, “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства” від 21 лютого 1986 року, “Щокін проти України” від 14 жовтня 2010 року, “Сєрков проти України” від 7 липня 2011 року, “Колишній король Греції та інші проти Греції” від 23 листопада 2000 року, “Булвес” АД проти Болгарії” від 22 січня 2009 року, “Трегубенко проти України” від 2 листопада 2004 року, “East/West Alliance Limited” проти України” від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно “суспільний”, “публічний” інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. 
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення “суспільного”, “публічного” інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися “значною свободою (полем) розсуду”. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі “Трегубенко проти України” від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що “правильне застосування законодавства незаперечно становить “суспільний інтерес”.
Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні в розпорядження держави земельних ділянок, що є умовою реалізації функцій держави з підтримки фермерства, забезпечення рівності можливостей всіх суб`єктів набути право оренди земельних ділянок на конкурентних засадах, явно переважає приватний інтерес у використанні таких земель ОСОБА_1 , який свідомо порушуючи закон, безпідставно набув право оренди. 
Порушення порядку набуття речових прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення обмежує державу в особі уповноважених органів у її використанні та залученні якнайбільшої суми грошових коштів до бюджету шляхом продажу прав на неї на земельних торгах (аукціоні), позбавляє можливості інших фізичних та юридичних осіб реалізувати свої законні права на отримання земельної ділянки у користування, отримавши перемогу у відповідних торгах.
У вказаному випадку вбачаються порушення інтересів держави, що полягають у протиправному використанні земельних ділянок сільськогосподарського призначення всупереч вимогам закону, зловживання відповідачами положеннями земельного законодавства.
Звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні такого значимого питання як правомірність використання земельних ділянок, що здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства. 
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. 
Проте з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.
Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі №904/583/18, від 13.02.2019 у справі №914/225/18, від 21.05.2019 у справі №921/31/18.
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло і з власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і, якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. 
Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Поняття “орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах” означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Право власності та користування на землю набувається та реалізується в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст. ст. 13, 14), Земельного кодексу України (ст. 78, 92, 93, 102-1,116, 123), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Законів України “Про оренду землі”, “Про фермерське господарство”, Цивільного кодексу України тощо).
Держава, через Верховну Раду України, шляхом прийняття Земельного кодексу України та Закону України “Про фермерське господарство”, з метою забезпечення прав на землю громадян, юридичних осіб та держави, врегулювання і впорядкування земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, встановила єдиний для всіх порядок набуття прав на земельні ділянки в Україні та порядок їх використання. Так, наявні порушення вимог законодавства щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення та укладення договорів оренди поза процедурою відкритих торгів призвело до неправомірного обігу майнових прав на земельні ділянки та вказує на неефективне, неекономічне, нераціональне їх використання. 
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” від 28 квітня 2021 року № 1423-IX, який набрав чинності 27 травня 2021 року, внесено зміни до повноважень місцевих рад у частині розпорядження землями у межах території громади.
Так, пунктом 24 розділу Х “Перехідні положення” ЗК України, встановлено, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (зокрема земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Таким чином, з 27.05.2021 законодавчо визначеним розпорядником спірних земельних ділянок та органом, уповноваженим державою здійснювати функції у відповідних спірних правовідносинах, є Кам`янопотоківська сільська об`єднана територіальна громада в особі Кам`янопотоківської сільської ради.
Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 виклав правову позицію з приводу представництва прокуратурою інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування.
Зокрема, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
Кам`янопотоківська сільська рада, яка діє від імені розпорядника землі в особі Кам`янопотоківської сільської об`єднаної територіальної громади, повинна діяти в інтересах територіальної громади та виключно у спосіб і у межах повноважень, передбачених законом.
Тобто воля територіальної громади, як розпорядника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, що беззаперечно в цілому відноситься до інтересів держави.

З метою встановлення підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді Кременчуцькою окружною прокуратурою 29.03.2023 за № 52-4038вих23 на адресу Кам`янопотоківської сільської ради скеровано повідомлення про наявні порушення вимог законодавства при розпорядженні спірними земельними ділянками та запропоновано сільській раді у розумний строк самостійно вжити заходи, спрямовані на захист інтересів держави.
Кам`янопотоківська сільська рада листом від 14.04.2023 № 520/02-17 повідомила, що сільська рада не володіє матеріалами та документами щодо договорів, які були укладені Кременчуцькою РДА, з фізичними та юридичними особами, не заперечує щодо здійснення прокурором захисту інтересів органу місцевого самоврядування за вказаним фактом. Крім того, сільською радою зазначено, що здійснення державного контролю в процесі укладення цивільно-правових угод належить до компетенції Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. 
Кременчуцькою окружною прокуратурою 01.05.2023 за № 52-5671 вих-23 скеровано на адресу Кам`янопотоківської сільської ради лист з відповідними роз`ясненнями щодо наявних у сільської ради прав власника згідно Земельного кодексу України, зокрема щодо права на усунення будь-яких порушень прав сільської ради на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, та долучено копії розпорядження Кременчуцької РДА № 814 від 27.11.2012, договорів оренди від 03.12.2012.
Листом від 10.05.2023 № 770/02-17 Кам`янопотоківська сільська рада повідомила про винесення даного питання на чергову сесію сільської ради.
У подальшому, листом від 25.05.2023 № 829/02-17 Кам`янопотоківською сільською радою надано рішення від 24.05.2023 “Про розгляд звернень Кременчуцької окружної прокуратури”, відповідно до п. 1 якого сільська рада не заперечує проти звернення окружної прокуратури до суду за описаними у повідомленнях фактами.
Незважаючи на те, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, не дивлячись на очевидність порушень, про які Кременчуцькою окружною прокуратурою письмово повідомлено Кам`янопотоківську сільську раду в порядку абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, останньою протягом розумного строку не вжито заходів до усунення вищевказаних порушень та не скеровано до суду відповідної позовної заяви, та зі змісту відповіді сільської ради вбачається, що відповідні заходи у подальшому не вживатимуться, що змушує прокурора звернутися до суду з вказаним позовом. Вказане є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.
Невжиття уповноваженим органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави суперечить державній політиці у сфері земельних відносин та відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” є виключнимим підставами для здійснення органами прокуратури захисту інтересів держави в суді. 
За таких обставин, звернення прокурора з вимогою про повернення земельних ділянок із користування Горбатенка Р.А. у цій справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання – повернення земельних ділянок у власність територіальної громади, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу - національного багатства України. “Суспільний”, “публічний” інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права користування Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення територіальній громаді в особі Кам`янопотоківської сільської ради земельних ділянок.
Суд дійшов висновку, що звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор дотримався вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України щодо умов такого звернення, а отже, наявність обґрунтованих підстав для звернення прокурора з даним позовом до суду.

При вирішенні спору, суд враховує такі обставини.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України “Про фермерське господарство” в редакціях, що діяли на час виникнення спірних правовідносин. 
Зокрема, ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно ст.122 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття розпорядження) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті) у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог частини шостої цієї статті. 
Відповідно до ст. 134 Земельного кодексу України (чинної на час виникнення спірних відносин) не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної або комунальної власності або права на них у разі: передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.
Порядок та процедура надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначені Законом України “Про фермерське господарство”. Зокрема, цей Закон є спеціальним порівняно із Земельним кодексом України, тобто під час розгляду компетентними органами питання про передачу земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства має пріоритетне значення.
Так, у преамбулі Закону України “Про фермерське господарство” зазначено, що він спрямований на забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств.
Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, ЗК України, Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV “Про фермерське господарство” (далі - Закон № 973-IV) та іншими нормативно-правовими актами України.
Відповідно до статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 973-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їхні батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа (частини перша, друга статті 3 Закону № 973-IV).
Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).
Згідно зі статтею 8 Закону № 973-IV фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом № 973-IV.
Згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 Закону № 973-IV для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.
Частинами другою та четвертою статті 7 Закону № 973-IV передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.
Отже, спеціальний Закон № 973-IV визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.
Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону № 973-IV).
Обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку та перспектив діяльності фермерського господарства, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність (навіть якщо членом господарства є лише одна особа), подання доказів про наявність сільськогосподарської техніки та інших засобів обробітку землі забезпечують надання землі громадянам з урахуванням їх реальної можливості обробітку землі та ведення
фермерського господарства, а також запобігають виведенню земель в інтересах інших осіб.
Крім того, Закон № 973-IV передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.
Таким чином, при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону № 973-IV як спеціального щодо статті 123 ЗК України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 698/119/18, провадження № 61-21412св21, від 27 червня 2022 року у справі № 634/336/20, провадження № 61-20983св21.
З огляду на вказане, нормами Закону № 973-IV запроваджений механізм, за яким земельна ділянка спочатку надається в оренду громадянину з метою здійснення підприємницької діяльності (для ведення фермерського господарства), проте останній може використовувати її лише шляхом створення фермерського господарства як форми здійснення своєї підприємницької діяльності.
Створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також державної реєстрації останнього як юридичної особи. Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, провадження № 14-86цс22.
Розглядаючи заяву громадянина, що має намір отримати земельну ділянку для ведення фермерського господарства по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, зокрема щодо трудових і матеріальних ресурсів заявника.
За наслідками вказаної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. 
Відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 633/407/18, провадження № 61-19202св20.
Судом встановлено, що у поданій до Кременчуцької РДА Полтавської області заяви про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 90,64 га ОСОБА_1 не вказано про кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, а також неналежно обґрунтовано бажані для отримання великі розміри земельних ділянок, до того ж окремими масивами, з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства. Крім того, не підтверджено наявність ресурсів для залучення найманих працівників чи оренду сільськогосподарської техніки. 
Таким чином, дана заява відповідача не містить обов`язкових елементів, визначених ст. 7 Закону України “Про фермерське господарство”. Водночас, Кременчуцькою РДА Полтавської області не надано належної оцінки обставинам і умовам, зазначеним у заяві ОСОБА_1 , відсутності належного обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів, не перевірено та не враховано обставини, які спростовують дійсність волевиявлення заявника, наявність в нього бажання здійснювати фермерську діяльність та спроможність вести господарство такого виду – виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.
Окрім того, Кременчуцькою РДА не враховано, що у межах Кременчуцького району Полтавської області ОСОБА_1 вже отримано у користування для ведення фермерського господарства земельні ділянки сільськогосподарського призначення.
Так, відповідно до протоколу сесії Кам`янопотоківської сільської ради народних депутатів № 11 від 02.02.1993 ОСОБА_1 надано згоду на виділення земельних ділянок для ведення фермерського господарства в розмірі 25 га.
На підставі вказаного рішення, ОСОБА_1 отримано Державний акт Б 052708 від 10.10.1993 на право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5322481700:06:000:0471.
Крім того, установлено, що рішенням Кам`янопотоківської сільської ради від 20.06.2012 затверджено технічну документацію із землеустрою та передано в оренду ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 36,5559 га з кадастровим номером 5322481703030040132, та 02.01.2013 укладено відповідний договір.
У відповідності до ст. ст. 7, 12 Закону “Про фермерське господарство”, статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, громадянин може використати один раз право на отримання земельної ділянки державної або комунальної власності, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах. 
В той же час, у п. 19 Постанови від 07.03.2018 у справі № 911/436/17 КГС Верховного Суду України, за результатами системного аналізу Земельного кодексу України та Закону України “Про фермерське господарство”, суд вказав, що земельна ділянка для ведення фермерського господарства набувається саме фізичною особою. Після створення (державної реєстрації) фермерського господарства, останнє набуває земельні ділянки державної або комунальної власності у користування або власність виключно на підставі земельних торгів, відповідно до положень ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України. Таким чином, Суд дійшов висновку, що отримання саме фермерським господарством землі у користування поза процедурою земельних торгів є порушенням закону, а ототожнення фізичної особи та фермерського господарства в контексті спірних правовідносин є неправильним. 
Отже, фермерське господарство після державної реєстрації має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок) за результатами земельних торгів, але як юридична особа, а не як громадянин із метою створення фермерського господарства.
Таким чином, додаткові земельні ділянки могли бути отримані виключно створеним відповідачем у 1993 році ФГ “Деївське”, а не ОСОБА_1 як громадянином/фізичною особою, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз.
Оскільки, на момент прийняття розпорядження Кременчуцькою РДА № 814 від 27.11.2012 та укладення договорів оренди від 03.12.2012 р. відповідач вже створив та зареєстрував ФГ “Деївське”, яке мало у користуванні земельні ділянки, звернення із заявою до РДА з метою отримання ще 5 земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, без належного обґрунтування, поза межами процедури земельних торгів, суперечить зазначеним правовим нормам, а отримання у листопаді 2012 року спірних земельних ділянок мало б відбутись за результатами проведення земельних торгів, порядок проведення яких визначено Законом України “Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо порядку проведення земельних торгів у формі аукціону” від 05.07.2012.
Згідно договорів оренди землі від 03.12.2012 р. та актів приймання-передачі об`єкта оренди – земельних ділянок орендарем є громадянин ОСОБА_2 , голова Фермерського господарства “Деївське”. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що розпорядження Кременчуцької РДА № 814 від 27.11.2012 “Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадянину ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради”, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадянину ОСОБА_1 та передано земельні ділянки площею 88,2337 га, для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 , прийняте з порушенням вимог Закону України “Про фермерське господарство” та ст. 134 Земельного кодексу України.
Позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного наказу без заявлення вимоги про визнання його незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані ( пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18).
З урахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду прокурор посилається на незаконність розпорядження Кременчуцької РДА № 814 від 27.11.2012 без пред`явлення позовної вимоги щодо скасування розпорядження, яким ділянки передані в оренду.

Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. 
Статтею 6 Закону України “Про оренду землі” визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. 
Відповідно до ст. 16 Закону України “Про оренду землі” укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. 
Відповідно до ст. ст. 210 - 211 ЗК України визначено, що наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною. 
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. 
Розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з`ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори. 
Враховуючи те, що розпорядження Кременчуцької РДА № 814 від 27.11.2012 суперечить приписам Земельного кодексу України, Закону України “Про фермерське господарство”, договори оренди земельних ділянок від 03.12.2012 р. з кадастровими номерами 5322481700:06:000:0280, 5322481700:06:000:0281, 5322481700:06:000:0279, 5322481700:06:000:0278, 5322481700:06:000:0277, які укладені на його підставі, визнаються судом недійсними. 
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року у справі №911/436/17.
Отже, позовні вимоги про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок:
кадастровий номер 5322481700:06:000:0277 площею 7,9654 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3947701;
кадастровий номер 5322481700:06:000:0278 площею 63,4071 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3947216;
кадастровий номер 5322481700:06:000:0279 площею 2,3962 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3947500;
кадастровий номер 5322481700:06:000:0280 площею 5,4376 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3948440;
кадастровий номер 5322481700:06:000:0281 площею 9,0274 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3948286 є обгрунтованими, підтверджені наявними доказами і підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
ідповідно до статті 11 зазначеного закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь - яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. 
Пунктами 1, 2 та 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. 
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. 
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 
З огляду на задоволення судом позовних вимог щодо визнання недійсними договорів оренди землі від 03.12.2012 р., як підстави для отримання земельних ділянок в оренду, підлягають задоволенню також і похідні вимоги про скасування державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки з одночасним припиненням права оренди.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. 
Перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні за змістом висновки викладено у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 11.10.2023 у справі № 927/864/21).
Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Так, у даній справі відповідно до пункту 24 розділу Х “Перехідні положення” ЗК України розпорядником та власником спірних земельних ділянок є Кам`янопотоківська сільська об`єднана територіальна громада в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 927/864/21, частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону у разі недійсності правочину (близький за змістом висновок викладено в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Отже, якщо договір є повністю чи частково виконаним, то визнання його недійсним без одночасного застосування наслідків недійсності правочину не призведе до поновлення майнових прав держави (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 927/864/21).
Таким чином, у разі, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, і таке майно залишається у набувача, то позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину є ефективним способом захисту. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2024 по справі 908/1445/20.
З огляду на задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, підлягає застосуванню двостороння реституція як наслідок недійсності правочинів відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України.
Оскільки за договорами оренди землі від 03.12.2012 р. відповідач набув право користування спірними земельними ділянками, наслідком визнання таких договорів недійсними є припинення відповідного речового права, а також обов`язок відповідача повернути земельні ділянки їх власнику — територіальній громаді в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
Застосування реституції у даному випадку є логічним і необхідним способом повного відновлення порушеного права територіальної громади, оскільки саме повернення земельних ділянок до комунальної власності забезпечує реальне відновлення становища, яке існувало до порушення.
Враховуючи викладене, похідні позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути на користь територіальної громади в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області земельні ділянки з кадастровими номерами: 5322481700:06:000:0277;5322481700:06:000:0278;5322481700:06:000:0279;5322481700:06:000:0280;5322481700:06:000:0281 також є обґрунтованими, такими, що відповідають наслідкам недійсності правочинів, та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.
Обґрунтовуючи зазначену заяву відповідач зазначає, що правовідносини, на які посилається прокурор, мали місце в 2012 році, , а позовна заява подана в 2022 році, через 10 років після того, як позивач дізнався або міг дізнатись про порушення його права, то строк позовної давності сплинув, в зв`язку з чим даний позов не може бути задоволено.
Надаючи оцінку даним твердженням відповідача, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється у три роки. 
Європейський суд з прав людини наголошує, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі “Фінікарідов проти Кіпру”).
У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet v. France суд зазначив, що ст. 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
З рішення Європейського суду з прав людини у справі “Іліан проти Туреччини” вбачається, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку на звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.
ЄСПЛ у справі “Фінікарідов проти Кіпру” зазначив, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 ст. 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі ст. ст. 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що правила позовної давності поширюються і на державу, початок перебігу позовної давності якої пов`язується з виникненням у відповідного державного органу права на звернення до суду за захистом порушеного права чи інтересу держави.
Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З аналізу наведеної норми законодавства вбачається, що строком позовної давності є термін, у межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до суду для захисту своїх прав у цивільно-правових відносинах або ж реалізації владних повноважень. 
При цьому початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду пов`язується як з моментом порушення прав особи, так і з моментом, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. 
Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.
Про необхідність з`ясування судами зазначених фактів для правильного вирішення питання про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності йдеться у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі-5857св.18, від 01.03.2018 у справі № 911/2049/16, від 02.07.2018 у справі № 303/6577/16-ц.
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 Велика Палата зазначила, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, дізнався або міг дізнатися прокурор, в таких випадках: 1) прокурор дізнався або мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення або загрозу порушення таких інтересів раніше, аніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції; 2) прокурор звертається до суду в разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу, до компетенції якого віднесено повноваження щодо захисту таких інтересів.
Так, у листах Кам`янопотоківської сільської ради від 14.04.2023 № 520/02-17, від 05.05.2023 № 743/02-17 остання повідомила прокурора, що не володіє матеріалами та документами щодо договорів, які були укладені Кременчуцькою РДА з фізичними та юридичними особами, іншими документами, які слугували підставою для передачі земельних ділянок в оренду. 
З огляду на наведене та досліджені матеріали справи, суд доходить висновку, що позивач у цій справі дізнався про порушення свого права не раніше моменту отримання відповідного повідомлення прокурора, направленого в порядку статті 23 Закону України “Про прокуратуру” щодо виявлених порушень вимог земельного законодавства.
Отже, саме з цього часу у позивача виникла реальна можливість реалізувати право на судовий захист порушених інтересів територіальної громади.
Водночас, суд погоджується з доводами прокурора, що з урахуванням законодавчих змін щодо розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та переходу права власності на них до територіальних громад, Кам`янопотоківська сільська рада як належний суб`єкт права комунальної власності об`єктивно могла дізнатися про порушення свого права не раніше 27.05.2021 — дати набрання чинності відповідними змінами земельного законодавства та фактичного переходу спірних земель до комунальної власності.
До цього часу повноваження щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками здійснювалися уповноваженим органом державної влади, а отже, саме з 27.05.2021 р. територіальна громада в особі Кам`янопотоківської сільської ради набула прав розпорядника (власника) земельних ділянок, в тому числі, реальної можливості реалізувати право на судовий захист.
Оцінюючи доводи сторін щодо моменту, з якого прокурору стало відомо або могло стати відомо про порушення вимог земельного законодавства при передачі в оренду земельних ділянок ОСОБА_1 , суд дійшов таких висновків.
Так, у позовній заяву прокурор вказував, що про прийняття розпорядження Кременчуцької РДА № 814 від 27.11.2012, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадянину Горбатенко Р.А та передано земельні ділянки в оренду Горбатенку Р.А. за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Кременчуцькій окружній прокуратурі стало відомо після отримання листа Кременчуцької РДА №858/01-53 від 25.04.2019 з копіями договорів оренди земельних ділянок, розпорядження, на підставі яких вони укладені та під час ознайомлення 02.08.2019 з матеріалами технічної документації із землеустрою у Міськрайонному управлінні у Кременчуцькому районі та м.м.Кременчуці, Горішніх Плавнях ГУ Держгеокадастру у Полтавській області. 
Так, для встановлення незаконності розпорядження Кременчуцької РДА від 27.11.2012 та укладених договорів, які зареєстровані та набрали чинності 07.12.2013, необхідно зібрати достатньо матеріалів, які б підтверджували вказані обставини і лише після цього можна зробити висновок про порушення інтересів держави, що значно ускладнилось після позбавлення органів прокуратури повноважень на проведення перевірок у порядку нагляду.
Саме по собі розпорядження Кременчуцької РДА від 27.11.2012 та укладення договорів оренди 03.12.2012 не свідчить про початок перебігу позовної давності, оскільки виходячи зі змісту розпорядження неможливо встановити його незаконність, не вивчивши попередньо технічні документації із землеустрою, укладених у послідуючому договорів оренди, які лише в грудні 2013 року пройшли державну реєстрацію, дані про створення фермерського господарства та інше.
Відтак, прокурор мав об`єктивну можливість встановити наявність підстав для визнання незаконним розпорядження Кременчуцької РДА від 27.11.2012 та укладених договорів оренди лише з 02.08.2019.
У подальшому, 13.09.2019 до Кременчуцького районного суду Полтавської області окружною прокуратурою скеровано позовну заяву в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області до Кременчуцької РДА, Горбатенка Р.А., яка ухвалою від 07.06.2021 у справі 536/1308/19 залишена без розгляду.
07.10.2021 Кременчуцькою окружною прокуратурою скеровано позовну заяву в інтересах держави в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області до Кременчуцької РДА та Горбатенка Р.А про визнання незаконним розпорядження, недійсними договорів оренди та скасування їх державної реєстрації.
Ухвалою Кременчуцького районного суду від 24.11.2021 у справі 536/1769/21 відмовлено у відкритті провадження за вказаною позовною заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Кременчуцькою окружною прокуратурою вказану ухвала оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду. 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.02.2022 провадження у справі № 536/1769/21 зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення у подібних правовідносинах у справі № 922/1830/19.
Разом з тим, під час судового розгляду вказаної апеляційної скарги Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №536/1769/21 від 05.10.2022 відступила від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 619/1680/17-ц, від 3 квітня 2019 року у справі № 621/2501/18, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 12 травня 2020 року у справі № 357/1180/17, стосовно належності до цивільної юрисдикції спорів про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 23.03.2023 відмовлено у задоволенні апеляційної скарги Кременчуцької окружної прокуратури.
Таким чином, прокуратурою в межах строків позовної давності вживалися заходи щодо захисту в судовому порядку інтересів держави та визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди спірних земельних ділянок.
Крім того, суд враховує, що Закон України «Про прокуратуру» не покладає на прокуратуру обов`язку безперервно контролювати дані Реєстрів, Публічної кадастрової карти, а тому за з`ясованими прокурором обставинами прокурор, який звертається в інтересах держави, об`єктивно не міг дізнатися про незаконність передачі у користування спірних земельних ділянок раніше, ніж 02.08.2019.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач чи прокурор були обізнані про порушення земельного законодавства раніше зазначеного вище моменту, а відповідачем на підтвердження таких обставин жодних доказів не подано.

Крім того, суд враховує, що відповідно до п. 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупинявся на строк дії такого стану.
Водночас 04.09.2025 набув чинності Закон України “Про внесення зміни до розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності” (далі - Закон № 4434 -IX), яким п. 19 цього розділу виключено. 
Зупинення строку позовної давності було прямо передбачено п. 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України у редакції, чинній з 30.01.2024.
Крім того, у період з 17.03.2022 по 30.01.2024 під час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжувалися на строк його дії.
Аналогічні положення закріплено у п. 12 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України, які були чинними з 02.04.2020 по 01.07.2023 та передбачали, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст, 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину. 
Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а пунктом 19 у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 
За час дії норм п. п. 12, 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України Верховним Судом сформовано правові висновки щодо їх застосування.
Зокрема, у постанові від 30.01.2024 у справі № 904/3153/22 (904/4344/22) Верховний Суд вказав, що Закон України “Про внесення змін до деяких Законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв?язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)”, який набрав чинності 02.04.2020, передбачає, що моментом, з якого продовжується позовна давність, є запровадження карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, тобто з 12.03.2020.
Також у постанові від 23.10.2024 у справі № 922/5064/23 Верховний Суд зазначив, що Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і досі.
Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” від 15.03.2022 № 2120-IХ, який набрав чинності 17.03.2022, розділ “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України доповнено нормою, за якою перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії воєнного стану.
З викладеного випливає, що з часу запровадження в Україні воєнного стану перебіг позовної давності, зокрема, і за вимогами прокурора у цій справі про визнання недійсним договору оренди та про зобов?язання повернути спірну земельну ділянку зупинився. Відтак і на момент звернення прокурора до суду з відповідними вимогами позовна давність ще не спливла.
Таким чином, згідно з вимогами п. п. 12, 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України у випадку, коли строк позовної давності почав перебіг та не сплив станом на 12.03.2020, цей строк вважається таким, що не пропущений, оскільки він був продовженим, а надалі зупиненим.
Положеннями ч. 3 ст. 263 Цивільного кодексу України передбачено, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Враховуючи вищезазначене, установлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності щодо захисту порушеного права в судовому порядку позивачем та прокурором не пропущено.

Щодо доводів представника відповідача про те, що задоволення позовних вимог становитиме неправомірне втручання у мирне володіння майном та порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18) виснувала, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах “Рисовський проти України” від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення “суспільного”, “публічного” інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. 
Поняття “суспільний інтерес” має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі "The former king of Greece and others v. Greece" (Колишній король Греції та інші проти Греції). 
Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить “суспільний інтерес” (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі “Трегубенко проти України”).
Критерій “пропорційності” передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. “Справедлива рівновага” передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки “пропорційності” ЄСПЛ, як і з питань наявності “суспільного”, “публічного” інтересу, визнає за державою досить широку “сферу розсуду”, за винятком випадків, коли такий “розсуд” не ґрунтується на розумних підставах.
Принцип “належного урядування” не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. 
Дотримання принципу “належного урядування” оцінюється одночасно з додержанням принципу “пропорційності”, при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". 
Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо добросовісності Горбатенка Р.А. при отриманні спірних земельних ділянок в оренду та допущення порушень виключно органом державної влади з огляду на те, що відповідач, подаючи заяву до Кременчуцької РДА щодо отримання у користування спірних земельних ділянок, не міг не знати, що ним вже неодноразово реалізовано право на отримання у користування без проведення земельних торгів земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.
Так, відповідно до протоколу сесії Кам`янопотоківської сільської ради народних депутатів № 11 від 02.02.1993 ОСОБА_1 надано згоду на виділення земельних ділянок для ведення фермерського господарства в розмірі 25 га.
На підставі вказаного рішення, Горбатенком Р.А. отримано Державний акт Б 052708 від 10.10.1993 на право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5322481700:06:000:0471.
Крім того, рішенням Кам`янопотоківської сільської ради від 20.06.2012 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право громадянина Горбатенка Р.А. на земельну ділянку та передано в оренду Горбатенку Р.А. для ведення фермерського господарства земельну ділянку площею 36,5559 га з кадастровим номером 5322481703:03:004:0132, та 02.01.2013 укладено відповідний договір.
Таким чином, поведінка відповідача щодо отримання у користування спірних земельних ділянок не є добросовісною: відповідач звертався до органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо виділення йому земельних ділянок для ведення фермерського господарство, та звертаючись до Кременчуцької РДА з заявою про виділення у користування спірних земельних ділянок та укладаючи договори оренди, достеменно знав, що має у своєму користуванні земельні ділянки сільськогосподарського призначення, отримані без проведення земельних торгів, та що на момент отримання спірних земельних ділянок він вже реалізував право отримання даної категорії земельних ділянок за спрощеною процедурою.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
З огляду на положення частини першої статті 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.
Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Прийняття рішення про передачу земель комунальної власності у користування з порушенням вимог національного законодавства позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) та конкретну територіальну громаду (Кам`янопотоківську сільську територіальну громаду) правомочностей розпорядника (власника) землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі комунальної власності. 
В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять “суспільний”, “публічний” інтерес.
Крім того, саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить “суспільний інтерес” (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі “Трегубенко проти України”).
Право територіальної громади повернути спірні земельні ділянки, належні до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність їх надання відповідачу передбачене чинним законодавством України. 
Відповідні імперативні приписи стосовно повторного отримання земельних ділянок у користування виключно за результатами проведення земельних торгів і регламентування підстав для повернення земельних ділянок з користування у зв`язку з порушення закону при їх наданні, є доступними, чіткими та передбачуваними.
Таким чином, право територіальної громади повернути земельні ділянки, належні до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачем права користування ними, становить пропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння майном з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 10.12.2021 по справі 924/454/20.
У постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 633/409/18 Верховний Суд виснував, що “…втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння спірною земельною ділянкою ґрунтується на законі, про що зазначено вище. Легітимною метою такого втручання є публічні інтереси у контролі за раціональним використанням сільськогосподарських земель, які є обмеженим природним ресурсом. З огляду на недобросовісність поведінки у спірних правовідносинах як Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, так і ОСОБА_1 , втручання у право останнього на мирне володіння спірною ділянкою та її повернення у володіння власника будуть пропорційними зазначеній легітимній меті і, враховуючи встановлені обставини справи, не становитимуть для ОСОБА_1 надмірного тягаря..”
З урахуванням фактичних обставин справи, наявності суспільного інтересу, що полягає в поверненні земельних ділянок з користування відповідача до комунальної власності, правильному застосуванні законів щодо розпорядження землею як основним національним багатством, беручи до уваги легітимну мету такого втручання, що знаходить свій вияв у здійсненні розпорядником контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів громади, недобросовісної поведінки самого відповідача, повернення з користування ОСОБА_1 земельних ділянок є пропорційним втручанням в право відповідача на мирне володінням майном, та не може бути розцінено як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням наведених положень процесуального законодавства, досліджених доказів у їх сукупності та правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм земельного законодавства у подібних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5322481700:06:000:0277 площею 7,9654 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та Горбатенком Романом Анатолійовичем, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3947701.
3. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5322481700:06:000:0278 площею 63,4071 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3947216.
4. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5322481700:06:000:0279 площею 2,3962 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3947500.
5. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5322481700:06:000:0280 площею 5,4376 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3948440.
6. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 5322481700:06:000:0281 площею 9,0274 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, укладений 03.12.2012 між Кременчуцькою РДА та ОСОБА_1 , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.12.2013, номери запису про інше речове право: 3948286.
7. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0277, внесену 07.12.2013 до Державного реєстру прав на нерухоме майно під номером 3947701, індексний номер рішення 9276195 від 19.12.2013, з одночасним припиненням права оренди ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
8. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0278, індексний номер рішення 9275206 від 19.12.2013, внесену 07.12.2013 до Державного реєстру прав на нерухоме майно під номером 3947216, з одночасним припиненням права оренди ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
9. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0279, індексний номер рішення 9275821 від 19.12.2013, внесену 07.12.2013 до Державного реєстру прав на нерухоме майно під номером 3947500 з одночасним припиненням права оренди ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
10. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0280, індексний номер рішення 9277522 від 19.12.2013, внесену 07.12.2013 до Державного реєстру прав на нерухоме майно під номером 3948440 з одночасним припиненням права оренди ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
11. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0281, індексний номер рішення 9277246 від 19.12.2013, внесену 07.12.2013 до Державного реєстру прав на нерухоме майно під номером 3948286 з одночасним припиненням права оренди ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
12. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0277 площею 7,9654 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ряди Полтавської області, на користь територіальної громади в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
13. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0278 площею 63,4071 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, на користь територіальної громади в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
14. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0279 площею 2,3962 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, на користь територіальної громади в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
15. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0280 площею 5,4376 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, на користь територіальної громади в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
16. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5322481700:06:000:0281 площею 9,0274 га, яка розташована за межами населених пунктів Кам`янопотоківської сільської ради Полтавської області, на користь територіальної громади в особі Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
17. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, реєстраційний рахунок № UА118201720343130001000006160, банк ДКСУ м. Київ, код ЄДРПОУ 02910060) понесені витрати на сплату судового збору в сумі 41 980,00 грн.
Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.  

Суддя Солодюк О.В.