Справа № 170/49/26
Провадження № 2/159/1761/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року м. Ковель 

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Смалюха Р.Я., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор, від імені якого діє представник Савченко Тетяна Олексіївна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (далі – позивач або кредитор або товариство або позикодавець або ТОВ «Новий Колектор»), від імені якого діє представник Савченко Т.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач або позичальник або боржник або ОСОБА_1 ), в якому просить стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість за кредитним договором № 04.11.2020-010000821 від 04.11.2020 (далі – кредитний договір) у розмірі 11900,00 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.11.2020 між первісним кредитором ТОВ «Споживчий Центр» та відповідачем у електронній формі було укладено договір про споживчий кредит № 04.11.2020-010000821, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 7000,00 грн на умовах визначених кредитним договором. Відповідач умови кредитного договору не виконав, вчасно кредитні кошти не повернув, проценти за користування кредитними коштами не сплатив.
06.08.2024 між ТОВ «Новий Колектор» та ТОВ «Споживчий Центр» укладеного договір відступлення права вимоги № СЦ-060824-13 за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 04.11.2020-010000821, що укладений з відповідачем.
Станом на день формування позовної заяви у позичальника існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 11900,00 грн, з яких: заборгованості за тілом кредиту – 7000,00 грн, заборгованості за процентами – 4900,00 грн.
Оскільки на даний час відповідач заборгованість не погасив, керуючись статями 11, 16, 526, 525, 530, 625, 610, 626, 628, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), позивач просить стягнути борг у судовому порядку.
Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу.
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

06.04.2026 до суду надійшли матеріали цивільної справи, яка ухвалою Шацького районного суду Волинської області від 11.03.2026 передана за підсудністю до Ковельського міськрайонного суду Волинської області.
Ухвалою від 07.04.2026 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд та формування справи вирішив здійснювати у змішаній (паперовій та електронній) формі, роз`яснив сторонам положення ст. 12, 13, ч. 8 ст. 83 ЦПК України.
До суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення R067144121500, яким відповідач повідомлявся про розгляд справи, з відміткою про вручення під особистий підпис відповідача.
Відповідно до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) відповідач вважається належним чином повідомленим про час, місце і дату судового розгляду.
Позивач та відповідач не подали клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів звукозапису не проводилася.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, яка може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершується розгляд справи у яке не з`явились всі учасники такої справи (постанова КЦС ВС від 30.09.2022 у справі №761/38266/14).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
04.11.2020 між кредитором та позичальником укладено кредитний договір № 04.11.2020-010000821, що складається із Заявки та Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), а також Підтвердження укладення кредитного договору. 
За умовами кредитного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 7000,00 грн. 
Строк кредитування за обраною позичальником базовою умовою «Короткий кредит» становить 14 календарних днів з дати отримання коштів, а дата повернення кредиту визначена як 18.11.2020 (Заявка). За цією умовою застосовується фіксована процентна ставка у розмірі 28 % від суми кредиту за весь строк, що еквівалентно 2,00 % на день. 
Умовами договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту, строк користування кредитом автоматично продовжується до 28 днів (застосовується умова «Довгий кредит»), дата повернення переноситься на 02.12.2020, а проценти за користування становлять 70 % (що еквівалентно 2,50 % на день) за весь період користування. 
Умовами договору прямо передбачено право кредитора передати іншій особі свої права вимоги за цим договором шляхом відступлення без згоди позичальника (п. 5.2 Пропозиції). 
Договір підписаний з боку позичальника в електронній формі шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором "4254V" 04.11.2020.

У довідці про розмір простроченої заборгованості (розрахунку) № 7564/25-ДПЗ станом на 17.12.2025 та карточки субконто Контрагенти, договори за 04.11.2020 зазначено, що 04.11.2020 позичальнику видано кредитні кошти в розмірі 7000,00 грн. За період з 04.11.2020 по 02.12.2025 позичальнику загалом було нараховано процентів на суму 4900,00 грн (що відповідає фіксованій сумі процентів за умовою автоматичного продовження «Довгий кредит»). Штрафи, неустойка та комісії позичальнику не нараховувались. Нарахування процентів припинилося 02.12.2020 (в останній день 28-денного строку кредитування за умовою «Довгий кредит», після чого сума зафіксована). 
З розрахунку також видно, що позичальник жодних платежів за кредитним договором не здійснював. 
Заборгованість станом на 17.12.2025 складає 11900,00 грн, з яких: 7000,00 грн – тіло кредиту, 4900,00 грн – залишок непогашених процентів.

06.08.2024 між первісним кредитором (ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР») та новим кредитором (ТОВ «НОВИЙ КОЛЕКТОР») укладено договір факторингу № СЦ-060824-13. 
За цим договором первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості, яка становить 256 394 423,31 грн (п. 3.4). 
Права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі Переліку, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей (п. 2.4, 2.5). 
За відступлення права вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну продажу в розмірі 5 012 365,00 грн (п. 3.2). 
06.08.2024 між новим кредитором та первісним кредитором підписано Акт приймання-передачі Переліку № 1 до договору факторингу № СЦ-060824-13. 
Витягом з Переліку №1 (Додаток 2) до договору факторингу підтверджується наявність у переліку кредитного договору з відповідачем № 04.11.2020-010000821, заборгованість по якому складає 11900,00 грн, з яких тіло кредиту - 7000,00 грн, проценти - 4900,00 грн.
Платіжною інструкцією №978 від 06.08.2024 підтверджується перерахування позивачем ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» 5012365,00 грн на виконання умов договору факторингу.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері договірних правовідносин, а саме щодо виконання грошових зобов`язань за кредитним договором.
Спірні правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 р. у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 р. у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 р. у справі №127/33824/19.
Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» в редакції на момент укладення кредитного договору, Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Кредитний договір № 04.11.2020-010000821 від 04.11.2020 підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «4254V», який був власноручно введений відповідачем для електронного підпису. Зазначений підпис підтверджує, що відповідач ознайомився та погодився з усіма умовами договору. Отже, сторони погодили усі істотні умови та уклали в належній формі кредитний договір.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов такого висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами».
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Отже, відповідач за допомогою електронних засобів, доступ до яких був отриманий ним особисто і за власною ініціативою, ознайомився з усіма умовами кредитного договору, в тому числі з паспортом споживчого кредиту, правилами надання грошових послуг в позику мав достатньо часу і можливостей для такого ознайомлення, погодив ці умови, а отже, взяв на себе передбачені договором зобов`язання.

Згідно з частинами 1, 3 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).
На виконання договору факторингу № СЦ-060824-13 від 06.08.2024 укладеного між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «ФК «Новий Колектор» підписано Акт приймання-передачі Переліку, позивач в повному обсязі сплатив кошти за відступлення прав вимоги. Отже позивач, набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 04.11.2020-010000821 від 04.11.2020.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а аза відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
За умовами кредитного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику кредит у розмірі 7000,00 грн. 
Строк кредитування за обраною позичальником базовою умовою «Короткий кредит» становить 14 календарних днів з дати отримання коштів, а дата повернення кредиту визначена як 18.11.2020. 
Умовами договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту, строк користування кредитом автоматично продовжується до 28 днів, дата повернення переноситься на 02.12.2020.
За своєю природою договір кредиту є консесуальним договором. З моменту його укладення у позикодавця виникає обов`язок видати позичальнику кредит на умовах і в строки зазначені у ньому.
За умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути отримані кредитні кошти.
Сам факт укладення кредитного договору не породжує у позичальника обов`язку повернути позикодавцю кредитні кошти, сплачувати за користування ними проценти та штрафні санкції.
До позовної заяви не долучено жодних документів на підтвердження того, що позикодавець надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 7000,00 грн.
У випадку, якщо позикодавець не виконав свого обов`язку та не надав кредит позичальнику, в останнього відсутній обов`язок повертати кошти, оскільки кредитних коштів він не отримував.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Зі змісту зазначених вище норм права вбачається, що обов`язок сплачувати проценти виникає у позичальника не з моменту укладення кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів, адже проценти є платою за користування коштами наданими у кредит.
Не надання позикодавцем кредитних коштів позичальнику, породжує відсутність в останнього обов`язку сплачувати проценти за користування кредитним коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).
За приписами ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). 
Вищевказані процесуальні обов`язки позивачем не виконані.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
На це вказано, зокрема, у пп. 8.16-8.18 Постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20.
У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували, що позикодавець виконав свій обов`язок та надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 7000,00 грн. 
Позивач не надав суд жодних доказів, які б свідчили про надання відповідачу кредиту за кредитним договором №04.11.2020-010000821 від 04.11.2020, та не заявляв жодних клопотань про витребування таких доказів у інших осіб.
В ухвалі про відкриття провадження у цій справі від 07.04.2026, суд роз`яснив учасникам справи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням таких процесуальних дій. Суд розглядає справу лише за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках, а докази, подані з порушенням встановлених строків, не приймаються, якщо особа не обґрунтує неможливість їх своєчасного подання з причин, що не залежали від неї (ст. 12, 13, ч. 8 ст. 83 ЦПК України).
Відтак, саме на позивачу лежить ризик вчинення чи не вчинення процесуальних дій та доведення перед судом обставин, які свідчать про виконання первісним кредитором обов`язку з видачі кредиту позичальнику.
Отже, суд розглянув спір за наявними у матеріалах справи доказами.

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, позивач не довів надання відповідачу кредиту в розмірі 7000,00 грн за кредитним договором, наслідком чого також є недоведеність обов`язку відповідача сплатити позикодавцю проценти за користування кредитом. 
На підставі наведеного у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором належить відмовити в повному обсязі, за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то сплачений судовий збір за подання позовної заяви залишається за позивачем.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Відмовити повністю у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №04.11.2020-010000821 від 04.11.2020 у розмірі 11900,00 грн, з яких:
-7000,00 грн заборгованості по тілу кредиту;
-4900,00 грн заборгованості по процентах.

Копію цього рішення суду надіслати сторонам у справі.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:
Позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» (01133, м. Київ, Печерський район, вул. Алмазова Генерала, буд. 13, офіс 601; ЄДРПОУ 43170298);
Відповідач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Повне судове рішення складене 22.06.2026.

Суддя         Р.Я. Смалюх