КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №381/4339/25 Головуючий у І інстанції - Ковалевська Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/5550/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

установив:

У серпні 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» звернулося Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що22 листопада 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір кредитної лінії №585336971 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого відповідач отримав від товариства кредитні кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 29900 грн., строк користування коштами - до 22 грудня 2029 року (кінцева дата повернення кредиту).
Згідно із п. 8.3. кредитного договору, базова процентна ставка складає 0,98% в день від суми залишку кредиту за час користування ним (Дисконтна процентна ставка) в межах 30-денного строку від дати надання кредиту за перший дисконтний період кредитування.
Згідно із п. 8.7.1. За період від 22.11.2024 до 22.12.2024 р. (включно) Кредитодавець надає Позичальнику знижку в розмірі 69,39% від розміру Базової процентної ставки, відповідно до чого розрахунок витрат за Кредитом може здійснюватися за Дисконтною процентною ставкою 0,30 відсотків від суми Кредиту за кожний день користування ним, що становить 109,50 відсотків річних.
Первісним кредитором виконані умови договору та надано в борг позичальнику грошові кошти (з урахуванням всіх траншів) у розмірі 29900 грн.
В подальшому, внаслідок укладення договору факторингу, право вимоги за вказаним договором перейшло до нього, ТОВ «Таліон Плюс».
Оскільки відповідач, як позичальник за договором кредитної лінії №585336971, не виконав обов`язки щодо повернення коштів, процентів, існують достатні правові підстави для стягнення з нього заборгованості.
Станом на дату подання позову до суду, заборгованість становить 81952,66 грн., що складається з: 26885,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 55067,32 грн. - заборгованість за процентами.
Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованості за кредитним договором у розмірі 81952,66 грн., судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року зазначений вище позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон плюс» заборгованість за кредитним договором №585336971 від 22.11.2024 у розмірі 81952,66 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ключовим фактом, який підлягає доказуванню у справах про стягнення кредитної заборгованості, є не лише факт укладення договору, а й факт реального надання коштів позичальнику (виконання договору кредитодавцем).
Внутрішні документи фінансової установи (довідки, розрахунки заборгованості, інформаційні листи), які створені самим позивачем або первісним кредитором в односторонньому порядку, не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону та не можуть бути належним доказом перерахування коштів.
У даній справі позивач не надав суду платіжного доручення з відміткою банку або виписки з банківського рахунку, які б підтверджували списання коштів з рахунку кредитора та їх зарахування саме на його рахунок.
Вказує, що матеріали справи не містять платіжних доручень, що підтверджують перерахування ТОВ «Таліон плюс» коштів на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за придбання права вимоги саме до нього, ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції не надав оцінки співмірності нарахованих відсотків сумі основного боргу та не застосував норми Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання таких умов несправедливими, обмежившись формальним посиланням на умови договору.
Судом не досліджено, за який саме період нараховано заявлену суму відсотків. Зважаючи на їх розмір, існує висока ймовірність, що нарахування проводилося і поза межами строку кредитування, що прямо суперечить вищезазначеній позиції Верховного Суду.
Просив суд, скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
На вказану апеляційну скаргу ТОВ «Таліон плюс» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що первісний кредитор виконав свій обов`язок і надав Відповідачу кредитні кошти, що підтверджується платіжним дорученням від платіжної установи АТ КБ «ПриватБанк», а відповідач свої зобов`язання за кредитним Договором належним чином не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 67230 грн., до якої входить заборгованість по кредиту - 27000 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом - 40230 грн., що підтверджується розрахунками заборгованості.
Первісний кредитор є небанківською фінансовою установою, діяльність якого регулюється Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», а тому такий доказ, як виписку з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, воно об`єктивно позбавлено можливості надати, оскільки не є емітентом банківських послуг в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Вказує, що оплата фінансування проводилася Фактором із застосуванням консолідованого підходу до розрахунків за весь реєстр прав вимог одночасно. Таким чином, надані платіжні інструкції відображають оплату фінансування за весь реєстр прав вимог згідно Договору факторингу. Індивідуалізації щодо оплати придбання права вимоги саме до ОСОБА_1 договір факторингу №МВ-ТП/23 від 24.02.2025 року не містить, а здійснення оплати консолідовано за весь реєстр прав вимоги законодавством не заборонено.
Наголошує, що сторонами правочину досягнуто домовленостей по всім умовам Договору при його укладанні. При цьому, положення кредитного Договору не є дискримінаційними чи прихованими, проценти до Договору за користування кредитними коштами включені в явній формі, розкрито повну вартість кредиту, включаючи відсотки. Відсутні будь-які ознаки обману, тиску, прихованих умов тощо.
Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що22.11.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір кредитної лінії №585336971.
Вказаний договір підписаний позичальником з використанням електронного підпису.
Згідно пунктів 2.2, 7.3 договору кредитної лінії №585336971, розмір кредитного ліміту - 14000 грн., дата повернення кредиту - 22.12.2029.
Згідно із п. 8.3. кредитного договору, базова процентна ставка складає 0,98 % в день від суми залишку кредиту за час користування ним (Дисконтна процентна ставка) в межах 30-денного строку від дати надання кредиту за перший дисконтний період кредитування.
Згідно із п. 8.7.1. За період від 22.11.2024 до 22.12.2024 року (включно) Кредитодавець надає Позичальнику знижку в розмірі 69,39% від розміру Базової процентної ставки, відповідно до чого розрахунок витрат за Кредитом може здійснюватися за Дисконтною процентною ставкою 0,30 відсотків від суми Кредиту за кожний день користування ним, що становить 109,50 відсотків річних.
За умов пункту 3.2 договору, для продовження дисконтного періоду необхідною є своєчасна сплата процентів.
Первісним кредитором було виконано умови зобов`язання та надані відповідачу, як позичальнику, грошові кошти у сумі 14000 грн.
Згідно додаткової угоди до Договору №585336971 від 22.11.2024, а сааме п.1.1. сторони дійшли згоди про надання кредитодавцем позичальнику траншу в сумі 6000 грн. Відповідно до чого, загальний розмір кредиту за Договором буде складати 20000 грн. 
Також, згідно ще однієї додаткової угоди до Договору №585336971 від 22.11.2024. відповідачеві було надано ще один транш в сумі 9900 грн. Загальний розмір кредитом за Договором буде складати 29900 грн.
Безготівковий переказ цих та інших траншів за Договором може бути здійснено за реквізитами платіжної картки позичальника НОМЕР_3.
Факт перерахування коштів на банківський рахунок позичальнику підтверджується довідками ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 23.07.2025 на суму 9900 грн., на суму 6000 грн. та на суму 14000 грн. Та наданою на ухвалу суду про витребування доказів інформацією з АБ «Кліринговий Дім» від 01.10.2025, про рух коштів по банківській картці № НОМЕР_1 , яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за період з 22.11.2024 по 26.11.2024 в електронному вигляді.
Внаслідок укладення договору факторингу від 24 лютого 2025 року № МВ-ТП/23 право вимоги за договором кредитної лінії №585336971 від 22.11.2024 було передано ТОВ «Таліон плюс», як новому кредитору та позивачу у справі.
До матеріалів справи долучені реєстр прав вимоги, що підтверджують перехід права вимоги за договором факторингу.
Відповідач не заперечував факт укладення договору кредитної лінії та додаткових угод, підписання та погодження істотних умов цього договору.
На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором №585336971 від 22.11.2024, згідно з відомостями якого заборгованість за кредитним договором не погашена, залишок заборгованості складає 81952,66 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено договір про надання фінансових послуг у спосіб, передбачений Законом України «Про електронну комерцію». Встановивши, що відповідач пройшов процедуру ідентифікації в системі та підписав договір одноразовим ідентифікатором, суд визнав правочин укладеним у письмовій формі. Суд дійшов висновку, що позивач довів факт передачі коштів позичальнику шляхом надання довідок платіжного оператора про безготівковий переказ на вказану в договорі картку. Судом встановлено, що право грошової вимоги перейшло до ТОВ «Таліон плюс» на підставі належно оформленого договору факторингу та відступлення прав вимоги. Враховуючи відсутність доказів погашення заборгованості з боку відповідача, суд визнав вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків обґрунтованими. Суд також виходив із того, що відповідач не надав власного контррозрахунку та не спростував обставини, на які посилався позивач.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Нормою ст. 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов'язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.
Судом встановлено факт укладення 22.11.2024 договору №585336971 та додаткових угод до договору, які підписано в електронній формі шляхом обміну електронними повідомленнями, підписані електронним підписом позичальника через одноразові ідентифікатори, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми.
Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.
Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Суд звертає увагу, що договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.
У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.
Таким чином, просте заперечення факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надав жодних доказів несанкціонованого доступу до особистого кабінету, використання його персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність його вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.
Доказів того, що персональні дані (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитного договору від імені відповідача, останнім суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не зверталась, як і не оскаржував правомірність укладеного договору.
Отже, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 22.11.2024правочинів - договору про надання кредиту та додаткових угод, та їх підписання ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора.
Щодо доводів про недоведеність факту видачі кредиту на рахунок відповідача та доказів існування заборгованості у заявленому розмірі.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини1 та 2 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
На підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо надання коштів, позивачем надано платіжні доручення ПАТ «КБ «ПриватБанк» та надано інформацію з АБ «Кліринговий Дім» від 01.10.2025, про рух коштів по банківській картці № НОМЕР_1 , яка відкрита на ім`я ОСОБА_1 за період з 22.11.2024 по 26.11.2024
Отже, сукупність наданих доказів, а саме ідентичність номеру договору, точний час операції, суми 14000 грн., 6000 грн. та 9900 грн. та збіг маскованих цифр картки з реквізитами в договорі, дає суду підстави за стандартом більшої переконливості вважати факт отримання коштів відповідачем доведеним (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Відповідно до положень ст .ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Надавши докази успішної транзакції на картку, вказану відповідачем, позивач виконав свій обов`язок. Водночас, відповідач, будучи власником рахунку, мав безперешкодний доступ до банківської виписки, проте не надав її суду на спростування факту зарахування коштів, що розцінюється судом як відсутність доказів на підтвердження його заперечень.
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунки заборгованості не є документами первинного бухгалтерського обліку, а тому позивачем не доведено факт надання грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених Кредитним договором, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до Постанови Верховного Суду від 07.06.2023 року по справі №234/3840/15 визначено, що непогодження (незгода) з розрахунком, наданим позивачем, не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Незгода Відповідача із розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості, на підтвердження своїх доводів, надати свій «контррозрахунок». 
Відповідачем не було надано ніяких доказів виконання зобов`язань, в тому числі доказів невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсоткам, відповідно до умов Договору, в тому числі шляхом проведення та надання власного контррозрахунку. 
Таким чином, відповідачем не були зроблені арифметичні розрахунки суми заборгованості належним чином та у відповідності до всіх визначених та погоджених сторонами умов договору.
У розрахунку заборгованості (розрахунку і первісного кредитора, і фактора) чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована.
Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник має доступ до свого карткового рахунку, зазначеного в договорі, і на підтвердження відсутності надходження коштів від первісного кредитора на виконання укладеного договору, мав можливість представити суду по такому рахунку виписку. Між тим, правом надання таких доказів відповідач не скористався.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ні первісний кредитор, ні позивач не є банками та на них не розповсюджується дія Закону України «Про банки та банківську діяльність». 
Кредитор є небанківською фінансовою установою, діяльність яких регулюється спеціальним законодавством для осіб, які надають небанківські фінансові послуги. Зокрема, небанківські фінансові установи позбавлені можливості створення виписок по картковим рахункам споживачів. 
Отже, твердження відповідача в частині ненадання позивачем виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку не заслуговують на увагу.
Позивач об`єктивно позбавлений можливості надати такі виписки, оскільки не є банком в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою і діє відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії».
Крім того, посилання відповідача на постанови Національного Банку України, в тому числі на Положення про організацію бухгалтерського обліку в Банках України є недоречним, оскільки положення стосуються банків, а не небанківських фінансових установ. Відповідно, не заслуговують на увагу і посилання відповідача на практику Верховного Суду, яка стосується стягнення заборгованості, кредитором за якими є банки.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено, за який саме період нараховано заявлену суму відсотків, а зважаючи на їх розмір, існує висока ймовірність, що нарахування проводилося і поза межами строку кредитування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Товариство ознайомило позичальника з інформацією, надання якої передбачено чинними нормативно правовими актами України на дату укладення такого типу кредитного договору. 
Окрім цього, уся необхідна інформація, отримання якої є обов`язковою для правильного розуміння фінансової послуги та надавача фінансової послуги наведена у Правилах надання коштів та банківських металів у кредит Товариства, що є невід`ємною частиною Договору (надалі - Правила), кредитному договорі та на сайті Товариства https://moneyveo.ua/ у розділі «Розкриття інформації». 
Укладаючи Договір, позичальник підтвердив ознайомлення з вказаною інформацією. Сторонами правочину досягнуто домовленостей по всім умовам Договору при його укладанні.
У межах даної справи предметом розгляду є виключно вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не позов про визнання правочину або окремих пунктів Договору нікчемними чи недійсними. 
З урахуванням фактичних обставин справи, кредитний договір підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Умови договору викладено чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування, з якими відповідач погодився, підписавши договір, і додаткових заперечень щодо цих умов він не заявляв. Разом з тим, Позичальник засвідчив, що умови Договору є розумними, справедливими, добросовісними та не містять дисбалансу прав та обов`язків Кредитодавця та Позичальника та відповідає вільному волевиявленню Сторін. Жодна із Сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин, не помиляється стосовно обставин, що мають суттєве значення (природа Договору, права та обов`язки Сторін, інші умови Договору), та умови Договору є взаємовигідними для кожної із Сторін (п. п. 14.8, 14.9 Договору).
Щодо доводів скаржника про оплату за реєстр права вимоги, то колегія суддів вказує, що оплата фінансування проводилася Фактором із застосуванням консолідованого підходу до розрахунків за весь реєстр прав вимог одночасно. 
Таким чином, надані платіжні інструкції відображають оплату фінансування за весь реєстр прав вимог згідно Договору факторингу. Індивідуалізації щодо оплати придбання права вимоги саме до ОСОБА_1 договір факторингу № МВ-ТП/23 від 24.02.2025 року не містить, а здійснення оплати консолідовано за весь реєстр прав вимоги законодавством не заборонено. 
Крім того, за загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом. Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. 
Станом на дату подання позовної заяви від відповідача жодних заяв-заперечень не надходило. 
Колегія суддів зауважує, що згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». 
Апелянтом ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні до апеляційної скарги не надано доказів погашення заборгованості перед Первісним кредитором.
Отже, заборгованість ОСОБА_1 підтверджена належними доказами (кредитним договором, довідками платіжного оператора про перерахування 14000 грн., 6000 грн. та 9900 грн. на картку № НОМЕР_3 ), факт переходу права вимоги - послідовним ланцюгом факторингу. Розрахунки заборгованості відповідають умовам договору щодо платності кредиту та здійснений в межах строку кредитування, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо обмеження нарахування процентів строком дії договору. Заперечень щодо арифметичної правильності, як і контррозрахунку відповідачем не подано.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та правильно застосував норми матеріального права, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба