ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 519/138/24
провадження № 61-15183св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; 
відповідачі:  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна; 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки та піклування Южненської міської ради Одеського району Одеської області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_5  - адвоката Карпенко Валерії Ігорівни на рішення Южного міського суду Одеської області від 28 листопада 2024 року у складі судді Лемця С. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Т. А., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки та піклування Южненської міської ради Одеського району Одеської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що з 09 листопада 2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_4 , який було розірвано рішенням Южного міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року у справі № 519/295/21.

Від шлюбу сторони мають спільних дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Родина проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була власністю ОСОБА_4 .

Восени 2023 року позивачці стало відомо, що за договором купівлі-продажу від 12 травня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1611, ОСОБА_4 продав вищевказану квартиру ОСОБА_5 . 

Позивачка посилалася на те, що цей договір було укладено без її відома та на час його укладення вона з малолітніми дітьми була зареєстрована в спірній квартирі, іншого житла вони не мають. При цьому орган опіки та піклування Южненської міської ради Одеського району Одеської області не надавав згоду на укладення зазначеного договору, яким порушуються права та інтереси малолітніх дітей.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1611 від 12 травня 2023 року квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 28 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, позов ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 1611 від 12 травня 2023 року квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що внаслідок укладення 12 травня 2023 року оспорюваного договору відчужено квартиру, право користування якою мали малолітні діти, які з об`єктивних причин в ній тимчасово не проживали, однак були в ній зареєстровані. Вказана квартира залишається єдиним житлом дітей, тому правочин щодо відчуження спірного житлового приміщення на момент його укладення потребував згоди органу опіки та піклування.

Суди також врахували доводи позивача відносно аморальної поведінки відповідача ОСОБА_4 , через яку вона та діти змушені були тимчасово з`їхати зі спірної квартири, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в алкогольному стані, в присутності малолітніх дітей, під час сімейної сварки він наніс удар рукою по голові своїй малолітній доньці ОСОБА_2 . Крім того, суди зазначили, що 09 січня 2023 року ОСОБА_4 притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа № 519/61/23).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 листопада 2025 року представник ОСОБА_5 - адвокат Карпенко В. І. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Южного міського суду Одеської області від 28 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення таухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 21 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 334/6020/15, від 20 вересня 2021 року у справі № 727/1556/19, від 31 липня 2023 року у справі № 461/8453/21.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Південного міського суду Одеської області, оскільки відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року № 4273-ІХ змінено найменування Южного міського суду Одеської області.

29 грудня 2025 року справа № 519/138/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Карпенко В. І. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій

Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що визнання договору купівлі-продажу недійсним не є ефективним способом захисту прав позивача, який не є стороною такого договору, оскільки реституція за наслідками визнання договору недійсним застосовується лише в разі наявності між сторонами спору укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 2000 року, виданого Фондом комунального майна Южненської міської ради, ОСОБА_4 належала на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.44).

09 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Южного міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року у справі № 519/295/21 (т.1 а.с.13).

ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.9, 10).

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) 28 грудня 2022 року Южним міським судом Одеської області було видано судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 14 грудня 2022 року в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до повноліття ОСОБА_2 , а потім у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З витягу з реєстру територіальної громади вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14 листопада 2011 року по 10 жовтня 2023 року, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за вказаною адресою з 18 лютого 2014 року по 10 жовтня 2023 року (т.1 а.с.8).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А. 12 травня 2023 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1611, ОСОБА_4 передає квартиру АДРЕСА_2 у приватну власність ОСОБА_5 (т.1 а.с.40).

В пункті 4.4. цього договору зазначено, що сторони стверджують, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Малолітні, неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи права користування квартирою не мають.

В своїй заяві, поданій приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Дімітровій Т. А., ОСОБА_4 вказав, що неповнолітні та малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не зареєстровані, не проживають та не мають права користування квартирою АДРЕСА_2 . Нотаріусом роз`яснено зміст частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» щодо захисту прав дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень (т.1 а.с.42).

Реєстрація права власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_5 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 362159279 від 17 січня 2024 року (т.1 а.с.7).

З копії відповіді Служби у справах дітей Южненської міської ради від 24 січня 2024 року № 52/23-24 вбачається, що орган опіки та піклування не надавав погодження відносно відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.15).

Судами попередніх інстанцій також враховано посилання позивача відносно аморальної поведінки відповідача ОСОБА_4 , через яку вона та діти змушені були тимчасово з`їхати зі спірної квартири, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в алкогольному стані, в присутності малолітніх дітей, під час сімейної сварки наніс удар рукою по голові своїй малолітній доньці ОСОБА_2 (т.1 а.с.14). 

Крім того, 09 січня 2023 року ОСОБА_4 притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа № 519/61/23).

Оскільки малолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є заінтересованими особами щодо договору купівлі-продажу від 12 травня 2023 року, а ОСОБА_1 є їх матір`ю, тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що вона має право звертатися до суду з даним позовом, отже є належним позивачем.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Карпенко В. І. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Звертаючись до суду з позовом,ОСОБА_1 як законний представникнеповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначала про те, що відчуження квартири є протиправним, оскільки відбулося без дозволу органу опіки і піклування.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другої статті 177 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами четвертою, шостою статті 177 СК України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Якщо той з батьків, хто проживає окремо від дитини протягом не менш як шість місяців, не бере участі у вихованні та утриманні дитини або якщо місце його проживання невідоме, правочини, зазначені в абзаці другому цієї частини, можуть бути вчинені без його згоди.

Отже, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц, який підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21).

Встановивши, що внаслідок укладення 12 травня 2023 року оспорюваного договору купівлі-продажу відбулося відчуження квартири, право на користування якою мали малолітні діти  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що цей правочин суперечить правам та інтересам цих дітей, звужує обсяг їх майнових прав, обмежує їх права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права на житло.

За таких обставин, оскільки відчуження спірної квартири, право користування якою мали малолітні діти, мало місце без отримання дозволу органу опіки та піклування, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильних висновків про задоволення позову та визнав недійсним договір купівлі-продажу № 1611 від 12 травня 2023 року квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що оспорюваним договором купівлі-продажу квартири порушуються права та інтереси малолітніх дітей, так як на час укладення оспорюваного договору малолітні діти  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстрованів спірній квартирі, іншого житла не мають, лише тимчасово не проживали в цій квартирі з об`єктивних причин (у зв`язку з аморальною поведінкою відповідача ОСОБА_4 , вчинення ним домашнього насильства в алкогольному стані, в присутності малолітніх дітей, нанесення тілесних ушкоджень своїй малолітній доньці ОСОБА_2 ).

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 21 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 334/6020/15, від 20 вересня 2021 року у справі № 727/1556/19, від 31 липня 2023 року у справі № 461/8453/21, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5  - адвоката Карпенко Валерії Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 28 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович