Справа №:755/23350/25
Провадження №: 2/755/3123/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
 
за участі секретаря - Лазоришин А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Житомирської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

02.11.2025 року позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, у якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 5000000,00 грн., а також стягнути на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що старшим слідчим прокуратури Житомирської області 20.10.2005 року було порушено відносно позивача кримінальну справу по факту вчинення ним під час процедури продажу активів СП «Баранівський хлібозавод РСС» службового підроблення та службової недбалості, що спричинили тяжкі наслідки (ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України). Дана постанова була оскаржена позивачем до Корольовського районного суду м. Житомира, однак постановою суду дана скарга була відхилена. Протягом 2006-2007 років кримінальна справа відносно позивача та ще чотирьох осіб перебувала на розгляді Баранівського районного суду Житомирської області, як суду першої інстанції. Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 27 червня 2007 року ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складів злочинів. При цьому, виправданому залишено без змін запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. На переконання позивача, на цей момент для прокурора було очевидним відсутність обґрунтованих доказів причетності позивача до злочинів, за які були засуджені інші особи. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 вересня 2007 року за апеляційною скаргою прокурора скасовано вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_1 та направлено кримінальну справу щодо ОСОБА_1 та ще двох осіб до Новоград-Волинського (на сьогодні - Звягельського) міськрайонного суду для нового судового розгляду. Позивач стверджує, що вагомих підстав для такого рішення суду апеляційної інстанції не було. Вказане рішення було винесене через недоліки досудового розслідування відносно ОСОБА_1 , однак ці обставини фактично були використані проти нього. Протягом 2007-2010 років матеріали кримінальної справи щодо двох інших осіб, які крім ОСОБА_1 , залишались обвинуваченими у даній справі, були відправлені Новоград-Волинським (Звягельським) міськрайонним судом на додаткове розслідування через істотні недоліки досудового розслідування, які неможливо було усунути під час судового розгляду. Постановою Новоград-Волинського (на сьогодні - Звягельського) міськрайонного суду від 17 лютого 2010 року таке ж рішення було ухвалено щодо ОСОБА_1 . Однак, на відміну від ситуації щодо інших обвинувачених, прокурор у ситуації ОСОБА_1 таке рішення оскаржив в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 08 червня 2010 року постанову суду першої інстанції скасовано, а справу щодо обвинувачення ОСОБА_1 передано до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. З 2010 року по 2021 рік (більше 11 років) справа перебувала на розгляді Новоград-Волинського міськрайонного суду без винесення рішення по суті пред`явленого обвинувачення щодо ОСОБА_1 , який на той час залишався єдиним обвинуваченим по справі. При цьому, суд апеляційної інстанції двічі звертав увагу на неприпустимість тривалого розгляду справи без ухвалення рішення по суті обвинувачення (окрема ухвала від 21.07.2015 та ухвала від 16.09.2016). Під час розгляду справи ні суд, ні прокурор не вживали жодних заходів для розгляду справи в розумні строки з огляду на очевидну безпідставність обвинувачення. Це мало свій прояв у значних проміжках часу між судовими засіданнями, постійні зміни прокурорів, які, як і судді по справі, почали заявляти самовідводи від участі у справі, штучно створюючи умови для зміни підсудності розгляду справи. 18.04.2016 в.о. голови Новоград-Волинського (Звягельського) міськрайонного суду внесено подання до суду апеляційної інстанції про зміну підсудності розгляду справи відносно ОСОБА_1 . Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області відмовлено в задоволенні даного подання з огляду на його безпідставність та вкотре наголошено на необхідності забезпечення розгляду справи в розумні строки. Незважаючи на це, судовий розгляд справи судом першої інстанції тривав ще 5 років, чому сприяла постійна зміна прокурорів та тривалі проміжки часу між судовими засіданнями. Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 23.09.2021 ОСОБА_1 було повторно виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складів злочинів. Судовий розгляд після попереднього вироку по справі тривав майже 14 років і 3 місяці. Незважаючи на те, що на день ухвалення даного судового рішення іншу посадову особу, ОСОБА_2 , яка мала ідентичне обвинувачення, було виправдано ще в 2007 році (рішення прокурором не оскаржувалось), щодо іншої посадової особи, ОСОБА_3 , матеріали додаткового розслідування з 2010 року жодних результатів не дали, прокурор Мельник І.В. внесла завідомо безпідставну апеляційну скаргу, що призвело до продовження тривалості судового розгляду кримінальної справи ще понад рік. Дані обставини були підтверджені ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02.11.2022, якою вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду від 23.09.2021 залишено без змін, а відтак останній набрав законної сили 02.11.2022. Позивач вважає, що внаслідок незаконних дій прокуратури та суду він безпідставно перебував під кримінальним переслідуванням з 20.10.2005 по 02.11.2022, тобто 17 років та 14 днів. У зв`язку з тим, що дане кримінальне переслідування завдало ОСОБА_1 істотної моральної шкоди позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. Під час направлення справи до суду в 2006 році, обставини кримінальної справи та участі у ній позивача висвітлювались у регіональних ЗМІ, що вкрай негативно впливало на позивача. Хоча у публікації і не згадувалось прізвище позивача, висвітлені дані дозволяли ідентифікувати його та інших посадових осіб Баранівської МДПІ Житомирської області, де він продовжував працювати до 2009 року. Все це завдавало моральних страждань позивачу. Моральні страждання він відчував у приниженні його честі, гідності та репутації, оскільки незважаючи на відсутність обвинувального вироку суду, загальна тривалість судового розгляду оцінювалась з боку сторонніх спостерігачів, як ознака його вини у тому, у чому позивача обвинувачували. Внаслідок надмірних психоемоційних навантажень у позивача під час перебування під кримінальним переслідуванням загострилися хвороби, що підтверджується відповідними медичними документами. Під впливом тривалого кримінального переслідування та істотного погіршення стану здоров`я, яке було цим спричинено, позивач був вимушений звільнитися з роботи на підставі подання Державної податкової адміністрації у Житомирській області від 15.01.2009 року, а також відповідно до свідоцтва про хворобу №2/2-і від 22.01.2009 року, виданого військово-лікарською комісією УМВС України в Житомирській області, яким підтверджено наявність у позивача захворювань, пов`язаних з проходженням служби. З 2009 року позивач являється пенсіонером. Протягом всієї тривалості судового розгляду у позивача постійно проявлялись загострення гіпертонічної хвороби, про що постійно повідомлявся суд із долученням відповідних медичних документів. Однак, з метою перешкоджання отримання медичної допомоги та поширення інформації щодо позивача про характер кримінальної справи відносно нього, прокурори в 2014 року направляли звернення до медичних закладів, де проходив амбулаторне лікування позивач. З урахуванням вищевикладеного, позивач вважає, що надмірна тривалість судового розгляду була штучно забезпечена прокурорами, які підтримували державне обвинувачення, та судом з метою спонукати його визнати свою вину, щоб унеможливити ухвалення об`єктивного судового рішення по суті обвинувачення, що вкрай тяжко позначилось на стані його здоров`я, через постійні хвилювання та стан невизначеності щодо своєї долі протягом 17 років судового розгляду, з мірою запобіжного заходу підписка про невиїзд. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Позивач був обвинувачений у злочині за який було передбачено покарання до 5 років позбавлення волі, і, як вбачається з апеляційної скарги прокурора на вирок від 23.09.2021, саме на мірі покарання, пов`язаній з позбавленням волі, прокурор наполягав протягом усього розгляду справи. Під час розгляду кримінальної справи судом (понад 17 років) інформація щодо обвинувачення позивача була розповсюджена серед широкого кола осіб, зокрема і щодо медичних закладів, що створювало значні незручності в повсякденному житті позивача, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а з урахуванням загальної тривалості судового розгляду, спричиненого саме відповідачем, негативні наслідки в значній мірі стали незворотними для позивача. Протиправні дії вчинені проти позивача суттєво ускладнили його реабілітацію в розумні строки, у зв`язку з чим замість бути виправдання в 2007 році, позивач був підданий завідомо безпідставному кримінальному переслідуванню ще понад 15 років, що супроводжувалось постійним тиском на нього та членів його сім`ї з метою спонукання його до самообмови, призводило до постійних нервових зривів, підірвало його здоров`я, спричинило передчасне звільнення з останнього місця роботи (посади начальника Баранівської МДПІ Житомирської області) по медичним показанням. Мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8647,00 грн., тому з урахуванням загального часу розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та її судового розгляду, гарантований Законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на час вирішення спору становить 1768023,27 грн. (8647,00 грн х 204 місяці + (8647/30 х 14 днів)). Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача протягом вказаного періоду (понад 17 років) під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення його стану здоров`я, які мають незворотній характер, а також погіршення відносин з оточуючими людьми та втрати ділової репутації, вимушеність зазнавання ним значних обмежень в правах та свободах, гарантованих Конституцією України, вимушеність докладання ним значних зусиль щодо відновлення своїх прав, що потягло за собою значні ускладнення в житті не тільки позивача, а і його родини; позивач вважає, що є правові підстави для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом. При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, тривалості вимушених змін в житті позивача, відсутності ефективного розслідування та судового розгляду, позивач просить визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 5000000 грн. У позові вказано, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу становить 150000,00 грн. Остаточний розмір та додатковий опис понесених витрат на професійну правничу допомогу буде наданий за результатами надання правничої допомоги в ході судового розгляду справи.
Ухвалою суду від 04.12.2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині відповідачів Звягельського міськрайонного суду Житомирської області та Корольовського районного суду міста Житомира.
Ухвалою суду від 04.12.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури залишено без руху.
Ухвалою суду від 23.12.2025 року відкрите провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державну казначейську службу України.
Ухвалою суду від 23.03.2026 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
09.01.2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якій представник Житомирської обласної прокуратури зазначає, що 05.04.2005 року стосовно позивача було порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України, при цьому запобіжний захід під час досудового розслідування позивачу не обирався. 21.10.2005 року позивачу було пред`явлене обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України. Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 27.06.2007 року позивач був виправданий у зв`язку з відсутністю складу зазначених злочинів. Зазначений виправдувальний вирок був скасований ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2007 року та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У подальшому судом першої інстанції неодноразово ухвалювались рішення про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування, які скасовувались за апеляційними скаргами прокурорів. Вироком Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.09.2021 року позивача було виправдано за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу указаних злочинів. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02.11.2022 року зазначений вирок суду першої інстанції залишено без змін. У касаційному порядку зазначені судові рішення не оскаржувались за відсутністю підстав. Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи норми ст.ст. 43, 532 КПК України та виходячи з матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під слідством і судом з 21.10.2005 року (дата пред`явлення обвинувачення) по 02.11.2022 року (дата набрання обвинувальним вироком законної сили), тобто 215 місяців. Доводи позивача про стягнення 5000000,00 грн. не обґрунтовано, при визначенні розміру заподіяння моральної шкоди безпідставно завищено суму стягнення у порівнянні із розміром визначеним ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди заподіяної внаслідок перебування під слідством і судом підлягають частковому задоволенню виходячи з 1 розміру мінімальної заробітної плати, який діє на час розгляду справи (8647,00 грн.), що загалом становить 1859105,00 грн. Позивачем не доведено конкретних і суттєвих обставин в чому саме полягає завдана моральна шкода у заявленому розмірі та не подано належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, які б полягали у фізичному або душевному болю, погіршенні здібностей позивача або позбавлення його можливості їх реалізації, не доведено зв`язок вказаних факторів з можливими неправомірними діями та наявності інших складових, а також обґрунтованого їх розміру. Розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Відсутні відомості про застосування щодо позивача будь-яких запобіжних або обмежувальних заходів протягом незаконного перебування під слідством та судом, матеріали справи не містять доказів душевних страждань, що виражались в приниженні честі, гідності, погіршення ділової репутації позивача як представника органу виконавчої влади, постійних сварок з оточуючими, втраті друзів, колишнього соціального статусу, погіршення стану здоров`я, відчуття повної несправедливості щодо незаконного переслідування, перебування в постійному стресі, очікуючи, що його незаконно засудять. Мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру та відповідає принципам розумності, пропорційності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди у збільшеному розмірі порушує принцип пропорційності, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Здійснення слідчих дій у ході досудового розслідування відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди входить до предмета доказування. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000000,00 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу представник прокуратури посилається на положення ст.ст. 11, 21, 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст. 28 Правил адвокатської етики, ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідні рішення ЄСПЛ, п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» та вказує, що підставою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу є реально понесені до моменту прийняття судом рішення по суті позовних вимог витрати на виконання угоди, укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належним та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи і її складності, витраченим часом адвоката і обсягом наданих послуг, ціною позову в поєднанні з граничним розміром витрат. Представник вказує, що усі обставини кримінального провадження були відомі адвокату, а обсяг часу на підготовку документів не значний. Представник просить відмовити у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду в розмірі 5000000,00 грн. та стягненні витрат на правову допомогу в сумі 150000,00 грн.
12.01.2026 року до суду надійшли пояснення третьої особи у справі, зі змісту яких вбачається, що третя особа просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи зазначає, що позивач оцінює понесену моральну шкоду у розмірі 5000000,00 грн., однак розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Представник вважає, що позивач визначив розмір відшкодування шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок держави. Наявність моральної шкоди позивач повинен довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою. Розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці 7 ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2026 рік», тобто на рівні 1600,00 грн. Період перебування позивача під слідством та судом складає 17 років 13 днів, тому у разі доведення позивачем факту заподіяння йому шкоди, розмір моральної шкоди може становити не більше ніж 347200,00 грн. Позивач не довів обґрунтованість розміру моральної шкоди в сумі 5000000,00 грн. та визначив зазначений розмір відшкодування шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодуванні, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи відповідно до положень чинного законодавства. Стосовно витрат на професійну правничу допомогу представник зазначає, що такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування судових витрат. Представник вказує, що у разі надання позивачем належних і допустимих доказів понесення судових витрат, останні необхідно покласти на державний орган, з неправомірних дій якого виник даний спір.
05.02.2026 року до суду надійшли письмові пояснення представника Житомирської обласної прокуратури, у яких останній зазначає, що Верховний Суд у постанові від 31.01.2024 року у подібній справі 3317/1598/22 частково задовольняючи касаційну скаргу прокурора сформулював правову позицію, відповідно до якої дійшов висновку, що компенсація моральної шкоди, присуджена Європейським судом з прав людини за порушення ст. 5 Конвенції, є одноразовою та виключає можливість повторного відшкодування національними судами за те саме порушення і з тих самих підстав. Суд зазначив, що у випадку, коли ЄСПЛ встановив порушення Конвенції, пов`язане з існуванням законодавчої прогалини або порушенням принципу правової визначеності, та присудив справедливу сатисфакцію, національний суд не має правових підстав для повторного стягнення моральної шкоди, оскільки це призведе до подвійної відповідальності держави. При цьому Верховний Суд наголосив, що продовження тримання особи під вартою після періоду, оціненого ЄСПЛ, саме по собі не утворює нового складу моральної шкоди, якщо таке тримання є наслідком тієї ж самої події, яка вже була предметом оцінки ЄСПЛ, Водночас, рішенням ЄСПЛ від 25.04.2024 року у справі «Ярош та інші проти України», у тому числі за заявою ОСОБА_1 (№12940/23 від 02.03.2023), визнано що тривалість кримінальних проваджень на національному рівні була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, ЄСПЛ встановив, що у заявників був відсутній ефективний засіб юридичного захисту у зв`язку зі скаргами на надмірну тривалість кримінальних проваджень, що ставить порушення ст. 13 Конвенції. З урахуванням наведеного ЄСПЛ констатував порушення державою-відповідачем п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції, наголосивши, що держава зобов`язана забезпечити не лише розгляд кримінальних справ упродовж розумного строку, але й наявність ефективного національного механізму юридичного захисту у разі порушення цього права. Представник просить суд надати відповідну оцінку викладеним обставинам при розгляді позову ОСОБА_1 
15.05.2026 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача, у яких останній вказує, що Верховним Судом у постанові від 05.03.2025 по справі №161/170/24 надано висновок щодо можливості застосування окремих положень Закону України «Про Державний бюджет України» щодо визначення розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 грн. для цілей обрахунку розміру моральної шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суд дійшов висновку, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Представник посилається і на інші постанов Верховного Суду та зазначає, що при вирішенні справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8647,00 грн. Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. Також представник зазначає, що обставини справи №317/1598/22 та справи №755/23350/26 є істотно відмінними. У справі №317/1598/22 позивач звернувся до суду з вимогами про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, спричиненої незаконним застосуванням запобіжного заходу, а факт незаконного тримання позивача під вартою був підтверджений відповідним рішенням Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) за його скаргою. На час звернення до суду з позовом кримінальне провадження щодо позивача не було завершене ухваленням вироку щодо нього. Натомість, у справі №755/23350/26 підставою для звернення до суду з позовом є ухвалення щодо позивача виправдувального вироку суду, що є підставою для відшкодування моральної шкоди за період перебування під слідством і судом, що прямо передбачено нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Натомість, Європейський суд з прав людини визнав з боку держави Україна окремий склад порушення вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ОСОБА_1 , а саме порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінального провадження та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Жодного відшкодування з боку держави за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 на сьогодні останнім не отримано. Тобто, у даній справі позивач звернувся до суду з проханням про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку з його виправдання судом. Отже, рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2024 року у справі "Ярош та інші проти України" стосувалось іншого питання, а саме надмірної тривалості розгляду справи, а не незаконності притягнення особи до кримінального переслідування. У позовній заяві вказано що витрати на правничу допомогу складають суму орієнтовно 150000 тисяч гривень, на підтвердження розміру цих витрат представник долучає Договір про надання правової допомоги №322 від 24.10.2025 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням "ЛМК" та ОСОБА_1 (далі - Договір). Згідно п. 5.1. Договору розмір гонорару за надання Адвокатським об`єднанням правничої допомоги Сторони узгоджують в Дорученні. Станом на день підписання даного договору Сторони узгодили гонорар за виконання доручення визначеного п. 1.2. даного Договору у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. На сьогодні згідно Акту від 20.04.2026 року щодо наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №322 від 24.10.2025 року, на виконання умов п. 1.2. Договору ОСОБА_1 прийнято послуги на загальну суму 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що сторона відповідача не заперечує наявності підстав для стягнення завданої моральної шкоди, адже за результатами кримінального переслідування відносно позивача був ухвалений виправдувальний вирок. Спірним у цій справі лишається розмір завданої моральної шкоди, при цьому представник звертає увагу на те, що позивач перебував під кримінальним пересуванням 17 років, він втратив здоров`я, загострилась гіпертонічна хвороба і в 2009 році позивач був змушений звільнитись з роботи. Вся ця ситуація лишила глибокий слід у житті позивача, його чесне ім`я було спаплюжене, а втрачені роки та здоров`я не можливо повернути. Рішення ЄСПЛ, яке стосується в тому числі позивача, не має жодного значення для цієї справи, оскільки рішення ЄСПЛ стосувалось інших обставин. Представник звертає увагу на позицію відповідача по справі, яка викладена у відзиві на позовну заяву, і зводиться виключно до незгоди з розміром заявлених позовних вимог. Під час судового розгляду справи по суті представником відповідача визнано позовні вимоги у розмірі 1859105 грн. саме з урахуванням установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі 8647,00 грн. Аналогічну позицію відображено у відзиві на позовну заяву. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Представник вважає, що позивач під час розгляду справи по суті підтвердив належними та допустимими доказами наявність обставин, як свідчать про обґрунтованість його вимог в частині співмірності їх розміру з характером і обсягом заподіяної йому моральної шкоди. Відповідач не навів жодних мотивів з яких, на його думку, не мають бути враховані під час оцінки розміру заподіяної позивачу шкоди тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, такі як ранній вихід на пенсію через значну втрату працездатності, постійні проблеми зі здоров`ям позивача через значне психоемоційне навантаження під час слухання кримінальної справи щодо нього (вказані обставини відображені у медичній документації позивача, яка досліджена під час розгляду справи), значне зниження престижу та репутації позивача, який все своє життя працював на державній службі, однак обвинувачення у вчиненні злочинів у сфері службової діяльності та висвітлення даних відомостей у ЗМІ в 2006 році в значній мірі підірвали його репутацію у відповідній сфері діяльності. Під впливом тривалого кримінального переслідування та істотного погіршення стану здоров`я, яке було цим спричинено, позивач був вимушений звільнитися з роботи на підставі подання Державної податкової адміністрації у Житомирській області від 15.01.2009 року, а також відповідно до свідоцтва про хворобу №2/2-і від 22.01.2009 року, виданого військово-лікарською комісією УМВС України в Житомирській області, яким підтверджено наявність у позивача захворювань, пов`язаних з проходженням служби. З 2009 року позивач являється пенсіонером, протягом всього часу розгляду його справи судом так і не працевлаштувався на іншу роботу. Відтак, для позивача внаслідок незаконних дій щодо притягнення його до кримінальної відповідальності наслідком стало порушення його нормального життєвого ритму та соціальних зв`язків, зруйновано його плани кар`єрного росту, істотно погіршилась можливості останнього щодо реалізації своїх життєвих планів під час перебування під слідством та судом, це в свою чергу негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, вимагало від позивача додаткових і тривалих зусиль для організації свого життя. Замість звичайної побудови особистого життя і забезпечення добробуту своєї родини позивач вимушений був діяти у штучно створених умовах, мав доводити свою невинуватість. Тривалий час його психологічний стан перебував в постійному напруженні та стресі, викликаних необхідністю неодноразово прибувати на виклики слідчих та суду, витрачати час на допити у слідчого та приймати участь в судових засіданнях, здійснювати захист у кримінальному провадженні для відновлення чесного імені. З огляду на дані обставини, які відповідачем не оспорюються, заявлена позивачем до стягнення сума коштів відповідає ситуації, яка склалась внаслідок відповідних незаконних дій, з огляду на зусилля необхідні для відновлення попереднього стану позивача, так і сама об`єктивна складність такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Представник вважає, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача, а відтак просить позов задовольнити в повному обсязі та здійснити розподіл судових витрат на користь позивача.
Представники відповідача в судовому засіданні зазначали наступне. Один представник вказував, що позивач дійсно перебував під слідством та судом 215 місяців і має гарантоване право на компенсацію у розмірі визначеному законом. Позивач очевидно має право на отримання відшкодування, тому держава є відповідальною. Однак, позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з 1 розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом в загальній сумі 1859105,00 грн. Заявлений до стягнення розмір моральної шкоди у сумі 5 млн. грн. є значно завищеним, безпідставним, нерозумним, несправедливим та не пропорційним. Інший представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що слід звернути увагу суду на рішення ЄСПЛ та неможливість подвійної компенсації. Найважливішим аспектом, який позивач намагається оминути, є рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2024 у справі «Ярош та інші проти України» (заява ОСОБА_1 №12940/23). ЄСПЛ вже визнав порушення статті 6 Конвенції щодо надмірної тривалості кримінального провадження стосовно позивача та констатував відсутність ефективного засобу захисту (ст. 13 Конвенції). Відповідно до сталої практики Верховного Суду (зокрема, постанови від 31.01.2024 у справі №317/1598/22), справедлива сатисфакція, присуджена ЄСПЛ, є одноразовою та вичерпною. Повторне стягнення коштів національними судами за ті самі 17 років провадження призведе до подвійної відповідальності держави, що прямо заборонено законом та міжнародним правом. Позивач вимагає 5 мільйонів гривень, проте закон встановлює чіткі межі відшкодування. ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 21.10.2005 по 02.11.2022, що становить 215 місяців. Згідно зі ст. 13 Закону № 266/94-ВР, розрахунок проводиться виходячи з мінімальної заробітної плати (8647 грн на час розгляду). Реальний розрахунок становить: 215 місяців х 8647 грн = 1859105 грн. Позивач просить суму, яка майже втричі перевищує законодавчо встановлений мінімум, не надавши при цьому жодного об`єктивного розрахунку чи доказу, який би виправдовував таку колосальну різницю. Представник наголошує, що відшкодування має бути сатисфакцією, а не інструментом безпідставного збагачення. Позивач акцентує увагу на тяжких наслідках для здоров`я та репутації, проте факти свідчать про інше. Весь цей час щодо ОСОБА_1 не застосовувалося тримання під вартою. Він перебував лише під підпискою про невиїзд, що є мінімальним обмеженням свободи. Він не був ізольований від суспільства, міг працювати та вести звичний спосіб життя. У матеріалах справи відсутні висновки судово-медичної експертизи, які б підтверджували прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями прокуратури та гіпертонічною хворобою позивача. Більш того, звільнення позивача у 2009 році відбулося у зв`язку з виходом на пенсію та за станом здоров`я, що корелюється з його віком, а не лише з фактом слідства. Позивач скаржиться на тривалість розгляду, проте органи прокуратури діяли виключно в межах КПК. Зміна прокурорів чи подання апеляцій є процесуальними правами сторони обвинувачення, а не "штучним затягуванням". Представник вважає необґрунтованими витрати на правничу допомогу в сумі 150000 грн. та вважає, що вимога про стягнення такої суми суперечить критеріям співмірності і реальності. По-перше, представником є ОСОБА_4 - син позивача. Це означає, що адвокат мав повний доступ до інформації без додаткових зусиль на вивчення справи "з нуля". Всі обставини кримінального провадження вже були відомі адвокату, який є сином позивача, тому час, необхідний на підготовку документів, є незначним. Для визначення розміру витрат учасник справи має подати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) та витраченого часу. Відсутність такого розрахунку або документального підтвердження є підставою для відмови у задоволенні вимог. Представник наголошує, що розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг та ціною позову. У даному випадку заявлена сума не відповідає критерію реальності адвокатських витрат. Посилаючись на практику ЄСПЛ, представник зауважує, що компенсації підлягають лише ті витрати, щодо яких доведено, що вони були фактичними, неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Представник вказує, що склад та розмір витрат є предметом доказування, і позивач має підтвердити їх належними та допустимими доказами до моменту прийняття рішення. Позиція сторони відповідача полягає в тому, що сума 150000 грн. є неспівмірною з реально витраченим часом та складністю підготовки документів у справі, де представник позивача вже був детально ознайомлений з усіма матеріалами та є його сином. Така сума є явно завищеною і не може бути покладена на державний бюджет особливо в умовах військового стану в країні, коли державний бюджет зазнає великого навантаження. Кримінальне провадження дійсно тривало довго, але за це порушення держава вже понесла відповідальність у межах виконання рішення ЄСПЛ. Спроба позивача отримати додаткові 5 мільйонів гривень через національний суд є юридично некоректною. Ураховуючи викладене, представник просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури та суду в розмірі 5000000 грн. та стягнення витрат на правову допомогу в сумі 150000 грн.
Із наведеного убачається наявність деякої неузгодженості у промовах представників відповідача в судових засіданнях, водночас суд ураховує положення ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства та наявності в учасників справи права розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, у змісті письмових пояснень третьої особи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.
За змістом наявної у справі Інформації про рух справи за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 366 ч. 2 ст. 367 КК України:
- 04.05.2005 року постановою прокурора Баранівського району Пшевлоцького Й.Д. скасовано постанову старшого помічника прокурора Баранівського району Кіяшка В.В. від 15.07.2004 про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом реалізації цілісного майнового комплексу СП "Баранівський хлібозавод РСС". Порушено кримінальну справу за фактом заволодіння цілісним майновим комплексом СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" шляхом обману та зловживання довірою, за попередньою змовою групою осіб, вчиненому в особливо великих розмірах за ознаками скоєння злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2ст. 358 КК України;
- 06.05.2005 року постановою заступника прокурора Житомирської області Кобернюка В.М. порушено кримінальну справу за фактами привласнення майна ЦМК "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем та вчинення службового підроблення службовими особами Баранівської МДПІ за попередньою змовою з керівниками комерційних структур за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України;
- 10.05.2005 року відповідно до постанови старшого слідчого прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. порушено кримінальну справу за фактами привласнення майна ЦМК "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем відносно громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України;
- 11.05.2005 року слідчим в ОВС СУ УМВС України в Житомирській області Остапчуком В.О. допитано в якості свідка начальника Баранівського МДПІ ОСОБА_1 ;
- 11.05.2005 року слідчим в ОВС СУ УМВС України в Житомирській області Остапчуком В.О. проведено очну ставку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- 12.05.2005 року прокурором відділу прокуратури Житомирської області Гороховим С.В. додатково допитано в якості свідка ОСОБА_1 ;
- 14.05.2005 року постановою старшого слідчого прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. порушено кримінальну справу за фактами зловживання службовим становищем та використанням підроблених документів службовим особами Баранівської МДПІ та ТВ ПМ за попередньою змовою з керівниками комерційних структур за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.3 ст.358 КК України;
- 19.05.2005 року постановою старшого слідчого прокуратури Житомирської області Моніча Б.С., перекваліфіковано дії ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 з ч.4 ст.191, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, порушивши кримінальні справи: відносно ОСОБА_12 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.1 ст.358, ч.3 ст.28 та ч.3 ст.358, ч.3 ст.28, ч.3 ст.27, ч.2 ст.364 КК України; відносно ОСОБА_6 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.1 ст.358, ч.3 ст.28 та ч.3 ст.358, ч.3 ст.28, ч.5 ст.27, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28, ч.5 ст.27 та ч.3 ст.364 КК України; відносно ОСОБА_11 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.1 ст.358, ч.3 ст.28 та ч.3 ст.358, ч.3 ст.28, ч.5 ст.27, ч.2 ст.364 КК України; відносно ОСОБА_10 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366, ч.3 ст.28, ч.3 ст.27 та ч.1 ст.358, ч.3 ст.28 та ч.3 ст.358, ч.3 ст.28, ч.3 ст.27, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28, ч.3 ст.27, ч.3 ст.364, ч.3 ст.28, ч.3 ст.27, ч.2 ст.366 КК України; відносно ОСОБА_3 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.3 ст.364, ч.3 ст.28 та ч.2 ст.366 КК України; відносно ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.3 ст.364, ч.3 ст.28 та ч.2 ст.366 КК України; відносно ОСОБА_7 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.3 ст.364, ч.3 ст.28 та ч.2 ст.366 КК України; відносно ОСОБА_8 за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.3 ст.364, ч.3 ст.28 та ч.2 ст.366 КК України; відносно ОСОБА_9 з а ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366, ч.3 ст.28, ч.5 ст.27 та ч.1 ст.358, ч.3 ст.28 та ч.3 ст.358, ч.3 ст.28, ч.5 ст.27, ч.3 ст.364, ч.3 ст.28, ч.5 ст.27, ч.2 ст.366 КК України;
- 03.08.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Моніч Б.С. через секретаря передано телефонограму для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 про їх явку 01.09.2005 в прокуратуру Житомирської обл. для допиту у кримінальній справі;
- 31.08.2005 року направлено доручення в УБОЗ в Житомирській обл. про проведення оперативно-розшукових заходів, спрямованих на встановлення службових телефонних номерів ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та взяття роздруківок вхідних та вихідних переговорів з цього місця, також про встановлення номерів телефонів офісу ПП «Петан», телефони офісу та домашні й телефон СПД ОСОБА_6 та взяття роздруківок вхідних та вихідних переговорів з цього місця;
- 01.09.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Моніч Б.С. складено протокол очної ставки між раніше допитаними по кримінальній справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- 01.09.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Моніч Б.С. складено протокол ознайомлення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_15 з відео записом про проведення очної ставки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- 01.09.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Моніч Б.С. складено протокол очної ставки між раніше допитаними по кримінальній справі ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;
- 01.09.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Моніч Б.С. складено протокол ознайомлення ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 з відео записом про проведення очної ставки між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ;
- 20.10.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. винесено постанову про перекваліфікацію та порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи по факту вчинення ним під час процедури продажу активів СП "Баранівський хлібозавод РСС" службового підроблення та службової недбалості, що спричинили тяжкі наслідки;
- 21.10.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого в кримінальній справі;
- 21.10.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. складно протокол роз`яснення права на захист ОСОБА_1 ;
- 21.10.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. складно протокол відмови ОСОБА_1 від захисника;
- 21.10.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. винесено постанову про прийняття відмови ОСОБА_1 від захисника;
- 21.10.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого в кримінальній справі;
- 21.10.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. складено протокол допиту обвинуваченого ОСОБА_1 ;
- 08.11.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 ;
- 26.12.2005 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. надана відповідь на звернення ОСОБА_1 щодо постанови про порушення кримінальної справи відносно Вас;
- старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. було складено довідку про виклики ОСОБА_1 до прокуратури Житомирської обл. за період 26.12.2005 по 23.01.2006 р. (довідка без дати);
- 23.01.2006 року Лист начальнику УБОЗ МВСУ в Житомирській обл. про проведення в найкоротший термін оперативно-розшукових заходів, спрямованих на становлення фактичного місця перебування ОСОБА_1 та витребування інформації про стан його здоров`я;
- 23.01.2006 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. винесено постанову про привід обвинуваченого ОСОБА_1 . В прокуратуру;
- 26.01.2006 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. складено протокол щодо оголошення обвинуваченому постанови про притягнення ОСОБА_1 , як обвинуваченого в кримінальній справі;
- 26.01.2006 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. складено протокол допиту обвинуваченого ОСОБА_1 ;
- 30.01.2006 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Монічем Б.С. винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 про допит в якості свідків працівників Баранівської МДПІ;
- 14.02.2006 року старшим слідчим прокуратури Житомирської області Моніч Б.С. через головного державного податкового інспектора Лисюк Л.В. передано телефонограму для ОСОБА_1 , про їх явку 15.02.2006 в прокуратуру Житомирської обл. для проведення слідчих дій у кримінальній справі;
- 15.02.2006 року складено довідку про неявку ОСОБА_1 для оголошення закінчення досудового слідства;
- 20.02.2006 року слідчим складено протокол про оголошення обвинуваченому ОСОБА_1 , про закінчення досудового слідства та направлено повідомлення про час можливості ознайомлення з матеріалами справи;
- 20.04.2006 року слідчим складено постанову про відмову в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 про доповнення слідства щодо проведення експертизи комп`ютерів;
- 15.05.2006 року прокурор склав обвинувальний висновок та разом з кримінальною справою направлений заступнику прокурора Житомирської обл. для затвердження та подальшого направлення за підсудністю;
- 25.05.2006 року Баранівським районним судом Житомирської області призначено дату попереднього розгляду справи на 12.06.2006 р.;
- 15.06.2006 року Баранівським районним судом Житомирської області винесено постанова про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 щодо направлення кримінальної справи для направлення додаткового досудового слідства;
- 27.06.2007 року суд повернувся з нарадчої кімнати для оголошення постанови про звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності та оголосив вирок про визнання винними ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та виправдання ОСОБА_1 ,, ОСОБА_3 ;
- 25.09.2007 року Житомирським апеляційним судом винесено ухвалу про задоволення апеляційної скарги державного обвинувачувача прокурора Чуприна А.В. та часткове задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 . Вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 27.06.2007 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 скасовано, а справу направлено до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області на новий судовий розгляд;
- 17.02.2010 року винесено постанову Новоград-Волинським міськрайонним судом про повернення справи Житомирському обласному прокурору для організації додаткового розслідування;
- 08.06.2010 року ухвалою апеляційного суду Житомирської області постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17.02.2010 про повернення справи прокурору для організації досудового розслідування скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд;
- 23.09.2021 року оголошено вирок та вручено його копію учасникам;
- 02.11.2022 року ухвалою Житомирського апеляційного суду апеляцію прокурора з доповненнями Новоград-Волинської окружної прокуратури залишено без задоволення, а вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.09.2021 щодо ОСОБА_1 - без змін (а.с. 15-28).
Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 20.02.2006 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого прокуратури Житомирської області Моніча Б.С. від 20.10.2005 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 30).
Із матеріалів справи убачається, що 15.05.2006 року заступником прокурора Житомирської області був затверджений обвинувальний висновок у кримінальній справі №05/020051 щодо обвинувачення, зокрема, ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 29).
Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 27.06.2007 року ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було визнано винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів, натомість ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було виправдано за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України. У вироку також вказано: Запобіжний захід до вступу вироку в силу залишити засудженим та виправданим попередній - підписку про невиїзд (а.с. 31-35).
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21.07.2015 року скасовано постанову Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.02.2015 року про повернення кримінальної справи щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України прокурору Житомирської області для виконання вимог ст.ст. 228-232 КПК України 1960 року, справу направлено в суд першої інстанції для розгляду зі стадії судового слідства (а.с. 36-37).
Із матеріалів справи убачається, що 21.07.2015 року Апеляційним судом Житомирської області було постановлено окрему ухвалу, якою звернуто увагу голови та суддів Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області на питання необхідності розгляду справ у розумні строки та недопущення затягування розгляду справ (а.с. 38).
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16.09.2016 року скасовано постанову Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31.05.2016 року про повернення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України прокурору Житомирської області для виконання вимог ст.ст. 228-232 КПК України 1960 року, справу №1-35/11 відносно ОСОБА_1 направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в тому ж складі суду (а.с. 39-40).
Постановою Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05.04.2016 року відведено головуючого суддю по справі Сусловця М.Г. від розгляду кримінальної справи по обвинуваченню  ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 41).
Постановою Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.04.2016 року відведено головуючого суддю по справі Верозуб О.А. від розгляду кримінальної справи по обвинуваченню  ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 41).
Постановою Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.03.2016 року відведено прокурора Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області Франчука С.В. від розгляду кримінальної справи по обвинуваченню  ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 41).
Постановою Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09.02.2016 року відведено прокурора Новгород-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області Греська Д.В. від розгляду кримінальної справи по обвинуваченню  ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 42).
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26.04.2016 року відмовлено у визначенні підсудності кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України. Кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України повернуто до Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області для розгляду (а.с. 42-43).
Вироком Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.09.2021 року ОСОБА_1 виправдано за ч. 2 ст. 367, ч. 2 ст. 366 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів (а.с. 44). 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02.11.2022 року, апеляцію з доповненнями прокурора Новгород-Волинської окружної прокуратури Мельник І.В. залишено без задоволення, а вирок Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23.09.2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 45-47).
На підтвердження доводів позовної заяви стосовно розміру завданої позивачу моральної шкоди, до позовної заяви долучено копію статті в газеті «Досьє» №7 (348) за 16-22 лютого 2006 року під назвою «В роботі для мене основний стимул - результативність». За змістом цієї статті начальник УБОЗ УМВС в Житомирській області Микола Сердега надаючи інтерв`ю журналісту зазначив, зокрема, наступне: «До прикладу, найближчим часом буде спрямовано до суду кримінальну справу відносно організованого злочинного угруповання з корупційними зв`язками. У склад угрупування входили службові особи Баранівської податкової інспекції та ряд житомирських і київських комерційних структур, які зловживаючи своїм службовим становищем, незаконно приватизували підприємство «Баранівський хлібзавод райспоживспілки», чим нанесли збитки на суму більше 500 тисяч гривень» (а.с. 48).
Також позивачем долучено відповіді Новгород-Волинської міжрайонної прокуратури.
Згідно відповіді Новгород-Волинської міжрайонної прокуратури від 07.10.2014 року на ім`я позивача: В поточному році судовий розгляд неодноразово відкладався слуханням у зв`язку з хворобою обвинуваченого. При цьому, відповідно до вимог ст.ст. 263, 280 КПК України, сторона захисту не завжди надавала документи про причини неявки в судове засідання, що ставало перешкодою для розгляду кримінальної справи в розумні строки та прийняття законного процесуального рішення щодо відкладення розгляду справи. У зв`язку з цим, відповідно до наданих законом повноважень 24.07.2014 року прокурором робилися офіційні запити на адресу головного лікаря ПМСД м. Новгород-Волинського та головного лікаря Центру ПМСД Новгород-Волинського району. На вказані запити надані повідомлення про звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою до закладу охорони здоров`я. Отриману інформацію буде використало лише в судовому провадженні, як документи, що посвідчують поважність підстав до відкладення судового розгляду у випадках неявки обвинуваченого в судове засідання. Отримана інформація третім особам не передавалася. Окрім того, у зв`язку з неодноразовим відкладенням судового розгляду з причин хвороби обвинуваченого, аналогічні офіційні запити у 2013 році направлялися Новгород-Волинським міськрайонним судом на адресу головного лікаря Новгород-Волинського територіального медичного об`єднання (а.с. 49).
Згідно запиту Новгород-Волинської міжрайонної прокуратури від 24.07.2014 року на адресу головного лікаря центру ПМСД Новгород-Волинського району: Останні судові засідання, що призначались на 29.01.2014, 21.02.2014, 01.04.2014, 22.05.2014, 10.07.2014 та інші не відбулися, у зв`язку з надходженням заяв ОСОБА_1 про необхідність відкладення справи у зв`язку із його хворобою. У подальшому підсудним надавались довідки Новгород-Волинського міськрайТМО та Слободороманівської лікарської амбулаторії про знаходження у вказаний час на лікуванні. У зв`язку з викладеним, керуючись ст.ст. 8, 20 Закону України «Про прокуратуру» для перевірки вищенаведених фактів, прошу надати інформацію про дійсне перебування ОСОБА_1 на лікарняному у вказані періоди, підстави надання таких довідок та надати підтверджуючі документи (а.с. 49).
Убачається, що наказом Державної податкової адміністрації №151-О від 28.01.2009 року, звільнено через хворобу з посади та податкової міліції в запас Збройних Сил підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , начальника ДПІ у Барановському районі Житомирської області. Підстава: Подання ДПА у Житомирській області від 15.01.2009 року, рапорт ОСОБА_1 від 15.01.2009 року, свідоцтво про хворобу №2/2-і від 22.01.2009 року, видане ВЛК УМВС України в Житомирській області (а.с. 50).
Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого від 15.05.2009 року, ступень втрати професійної працездатності ОСОБА_1 у відсотках становить 25%, у зв`язку із захворюваннями пов`язками з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 50).
До позову стороною позивача також долучено витяги з амбулаторних карт ОСОБА_1 за період 2005-2009 р.р. щодо перенесених та хронічних захворювань і їх лікування, листки непрацездатності, копії виписок з медичних документів позивача за інші роки під час перебування останнього під слідством та судом (а.с. 51-68).
Згідно наявної в матеріалах справи копії пенсійного посвідчення від 13.03.2009 року, ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років (а.с. 69).
За змістом ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Крім того, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди (пункт 9 вказаної частини).
Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання. Порушення будь-якого з цих обов`язків (їх невиконання чи неналежне виконання) є самостійною підставою відповідальності держави.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання, засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на відшкодування шкоди.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність (частина перша статті 29 Конституції України).
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Наявність вини значення не має.
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, постановлення виправдувального вироку суду.
За змістом п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Статтею 4 вказаного Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Судова практика щодо наявності в особи права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» лише у випадку повної реабілітації є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).
Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний / обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
У даному випадку стосовно позивача було ухвалено виправдувальний вирок, який набув законної сили.
Ухвалення виправдувального вироку щодо фізичної особи є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Питання про відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю у кримінальному процесі, врегульовано також статтею 130 КПК України, якою передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має керуватися таким розміром мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Верховний Суд у постановах від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 30 вересня 2022 року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) зробив такі висновки: «Статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили.
У Рішенні від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі № 1-15/99 Конституційний Суд України зазначив, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину.
За обставинами цієї справи ОСОБА_1 перебував під слідством та судом із 21.10.2005 року (дата пред`явлення обвинувачення) до 02.11.2022 року (дата постановлення апеляційним судом ухвали про залишення виправдувального вироку без змін), тобто 204 місяці 12 днів.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 01 січня 2026 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі встановлено на рівні 8647 грн.
Водночас визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 грн. (ст.ст. 7, 8 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»).
У постанові від 15 січня 2026 року у справі №607/24623/24 (провадження № 61-13114св25) Верховний Суд зазначив, що Закон № 266/94-ВР є спеціальним законом і саме його норми регулюють порядок і умови визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1600,00 грн не підлягає застосуванню під час вирішення спору.
Такий правовий висновок щодо неможливості застосування спеціальної розрахункової величини, визначеної Законом про Державний бюджет України, для обчислення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та органів досудового розслідування, узгоджується також із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22, від 12 лютого 2025 року у справі № 753/75/23, від 27 лютого 2025 року у справі № 161/20724/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 757/1549/21.
Аналіз релевантної правозастосовної практики щодо розгляду справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом дає підстави для висновку, що Верховний Суд неодноразово роз`яснював необхідність застосування мінімальної заробітної плати, чинної на час розгляду справи, тобто виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент ухвалення судом відповідного рішення.
Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, від 05 листопада 2025 року у справі № 161/12059/24 та інших.
З огляду на це у цій справі належить виходити з розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», який є чинним на момент ухвалення судом рішення у цій справі.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен хоча б наближено бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжито термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не з виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).
Як зазначено вище, відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Позивач у цій справі має право на відшкодування моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з огляду на наявність ухваленого стосовно позивача виправдувального вироку, адже право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Установивши, що позивач перебував у статусі обвинуваченого у кримінальному провадженні і в подальшому був виправданий вироком суду, в силу положень пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якого визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (частина друга, третя статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»), за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, завданої неправомірними (незаконними) діями органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки він протягом 204 місяців та 12 днів безпідставно піддавався кримінальному переслідуванню.
У відповідності до проведеного судом розрахунку, мінімальний законодавчо визначений розмір грошового відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди становить 1767399,42 грн., що визначено шляхом множення розміру мінімальної заробітної плати - 8647,00 грн (згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік») - на 204 місяці 12 днів. (204 х 8647 + (8647 х 12 : 365 х 12)).
Посилання третьої особи у справі на те, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати із встановленої спеціальної суми для такого розрахунку у розмірі 1600,00 грн, яка вказана у ст.ст. 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», є безпідставними, адже Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року у справі № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились.
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 зазначено, що «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування».
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, де зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19.
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
У цій справі суд дійшов висновку про необхідність збільшення суми відшкодування моральної шкоди порівняно з мінімально гарантованим розміром до 2000000,00 грн., з огляду на тривалість перебування позивача під слідством та судом, що вказує на тривалість моральних переживань позивача у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.
Суд враховує, що як слідує із вироку від 27.06.2007 року до позивача у певний період часу було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а необхідність участі у слідчих діях докорінно змінює звичний спосіб життя людини, порушує її соціальні зв`язки, спричиняє тривалий психологічний стрес. Неможливість вільно розпоряджатися власним часом і пересуватися, а також необхідність протягом тривалого часу захищати свої права, свою честь і репутацію, свідчать про завдання позивачу моральної шкоди понад встановлений законом мінімально гарантований розмір відшкодування.
Також суд ураховує зміст наданої позивачем газетної статті, із якої об`єктивно зрозуміло про яких осіб йде мова. Абсолютно очевидно, що такі висловлювання начальника УБОЗ стосовно, у тому числі позивача, не можуть не завдавати останньому додаткового стресу та психологічних страждань, призводить до переживань за свою честь та репутацію в умовах коли таку статтю об`єктивно можуть прочитати і ідентифікувати у ній позивача як мінімум рідні, близькі та знайомі останнього.
Крім того, суд враховує надану стороною позивача медичну документацію, із якої убачається наявність у позивача, зокрема, хвороб серцево-судинної системи, гіпертонії. На переконання суду, такі захворювання об`єктивно виникають, загострюються та поглиблюються в умовах стресу і психологічних переживань.
Водночас суд ураховує, що визначаючи розмір відшкодування, необхідно керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Суд керується засадами справедливості, добросовісності та розумності, і виходить із встановлених фактичних обставин цієї справи.
Визначення розміру моральної шкоди є правом суду, розмір грошового відшкодування визначається судом з урахуванням обсягу страждань, обмежень прав під час кримінального провадження, характеру порушення, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.
З огляду на викладене, враховуючи тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, виняткові обставини розглядуваної справи, які характеризуються перебуванням позивача під слідством та судом більше 17 років та іншими наведеними вище обставинами, суд вважає, що наявні підстави для збільшення мінімального розміру відшкодування завданої позивачу моральної шкоди до 2000000,00 грн. На думку суду, такий розмір відшкодування моральної шкоди позивачу узгоджується з вимогами розумності, виваженості та справедливості і не призводить до безпідставного збагачення особи за рахунок коштів держави.
На можливість збільшення гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розміру відшкодування моральної шкоди залежно від конкретних обставин справи неодноразово вказував і Верховний Суд, зокрема й у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі №757/53996/17.
Принцип змагальності цивільного судочинства не припиняє свою дію і під час розгляду спорів про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Тобто, посилаючись на обставини, як на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі, який перевищує встановлений законом гарантований мінімум компенсації, особа не позбавлена права довести на підставі належних та достатніх доказів глибину своїх фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.
Кожна справа про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду є унікальною справою з огляду на обставини та докази, у якій суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Однак, у даній справі позивач не довів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами завдання йому моральної шкоди, яку має бути оцінено саме у сумі 5000000,00 грн. На переконання суду, у межах встановлених обставин справи, заявлена до стягнення моральна шкода у сумі 5000000,00 грн. є завищеною та не відповідає засадам розумності, пропорційності та справедливості.
Суд дійшов висновку, що моральна шкода у цій справі підлягає відшкодуванню у розмірі 2000000,00 грн., який є достатнім для компенсації негативних наслідків немайнового характеру, відповідає принципу верховенства права, встановленим у справі обставинам, характеру та обсягу страждань позивача, а також усталеній практиці Європейського суду з прав людини, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності і справедливості, враховуючи ступінь страждань від безпідставного обвинувачення позивача у вчиненні злочинів та тривалості обмеження його конституційних прав і наведена сума не свідчитиме про безпідставне збагачення.
Суд ураховує доводи позивача щодо тривалості його перебування під слідством і судом, заподіяння істотних моральних страждань, негативного впливу на професійну діяльність, підриву авторитету та ділової репутації, формування негативного ставлення з боку суспільства, а також суттєвих змін звичного ритму життя. Разом із тим зазначені обставини з огляду на їх характер та інтенсивність не є такими, що об`єктивно свідчать про наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до заявленої позивачем суми в розмірі 5000000,00 грн.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, зокрема, керується тим, що така компенсація має бути не більшою, ніж це необхідно для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та не повинна призводити до її безпідставного збагачення.
Установлений судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2000000,00 грн. є більшим за гарантований законом мінімум, проте достатнім для справедливої компенсації завданих немайнових втрат, не порушує баланс інтересів сторін і відповідає принципам верховенства права.
Стосовно посилань сторони відповідача на наявність рішення ЄСПЛ від 25.04.2024 року у справі «Ярош та інші проти України» у взаємозв`язку з постановою Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі №317/1598/22, суд зазначає наступне.
У своєму рішенні від 25.04.2024 року в справі «Ярош та інші проти України» (Заява № 3479/22 та 6 інших заяв - див. перелік у додатку), Європейський суд з прав людини вказав наступне: Заявники скаржилися, головним чином, на те, що тривалість відповідних кримінальних проваджень була несумісною з вимогою «розумного строку», і у них не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Вони посилалися на пункт 1 статті 6 та на статтю 13 Конвенції; Суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися в контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників і відповідних органів державної влади, а також важливість предмета спору для заявників; У керівній справі «Нечай проти України» (Nechay v. Ukraine), заява № 15360/10, від 01 липня 2021 року, Суд вже встановлював порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі; Розглянувши всі надані йому матеріали, Суд не вбачає жодних фактів або аргументів, здатних виправдати загальну тривалість проваджень на національному рівні. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважає, що у цій справі тривалість проваджень була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку»; Суд також зазначає, що заявники не мали у своєму розпорядженні ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цими скаргами; Отже, ці скарги є прийнятними та свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції; З огляду на наявні в нього документи та свою практику (див., зокрема, рішення у справі «Бевз проти України» (Bevz v. Ukraine), заява № 7307/05, пункт 52, від 18 червня 2009 року) Суд вважає за доцільне присудити суми, зазначені в таблиці у додатку; Оголошує прийнятними скарги на надмірну тривалість кримінальних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту, а решту скарг у заяві №15334/23 - неприйнятними; Постановляє, що ці скарги свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Стосовно позивача ОСОБА_1 визначене наступне: загальна тривалість 16 років, 8 місяців та 12 днів (2 інстанції); сума присуджена в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди в євро- 7200.
Убачається, що за вказаним рішенням ЄСПЛ констатовано порушення розумної тривалості кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 та у зв`язку із цим йому призначено компенсацію матеріальної та моральної шкоди спричиненої надмірною тривалістю кримінального провадження стосовно нього.
Водночас у цій справі позивач вимагає стягнення моральної шкоди спричиненої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури та суду, що виявилось у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, оскільки вироком суду, який набрав законної сили, позивач був виправданий за звинуваченнями пред`явленими прокурором.
В цьому контексті слід зазначити, що отримання компенсації матеріальної та моральної шкоди за рішенням ЄСПЛ у зв`язку з надмірною тривалістю кримінального провадження відбувається не виключно стосовно осіб, які виправдані або стосовно яких кримінальні провадження закриті за реабілітуючих обставин. Таке право матиме і особа, яка винна і засуджена за вчинення злочинів, якщо у розумінні ЄСПЛ кримінальне провадження стосовно неї тривало понад розумні строки.
Натомість позивач вимагає стягнення моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, на що вказує наявність виправдувального вироку, і мінімальний гарантований розмір такої шкоди розраховується із одного розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Тобто, стягнення визначене рішенням ЄСПЛ на користь ОСОБА_1 та рішення суду у цій справі про стягнення моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності не є тотожними стягненнями, стосуються різних порушень вчинених стосовно позивача та не є подвійним стягненням. Позивач має право як на отримання відшкодування за рішенням ЄСПЛ за надмірну тривалість кримінального провадження стосовно нього, так і на відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності у відповідності до положень ст. 1176 ЦК України.
Ураховуючи викладене суд вважає безпідставними посилання сторони відповідача на наявність щодо позивача рішення ЄСПЛ від 25.04.2024 року в справі «Ярош та інші проти України».
У постанові Верховного Суду від 31.01.2024 року в справі №317/1598/22, на яку посилається сторона відповідача, суд касаційної інстанції зазначив наступне: ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 5 Конвенції внаслідок існування законодавчої прогалини, що мала наслідком порушення принципу правової визначеності, а не в силу відсутності підстав для застосування запобіжного заходу чи інших неправомірних дій з боку правоохоронних чи судових органів; Моральна шкода через порушення принципу правової визначеності була відшкодована ОСОБА_1 на підставі відповідного рішення ЄСПЛ і її розмір, що визнається і самим позивачем в касаційній скарзі, не залежить від часу, на який було вжито запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а стягується одноразово за наявності встановленого факту порушення Україною взятих на себе відповідно до Конвенції зобов`язань; Продовження тримання під вартою ОСОБА_1 і поза межами періоду, який вже оцінювався ЄСПЛ, не означає, що позивачу спричинюється нова моральна шкода тією самою подією - існуванням законодавчої прогалини, відмінна від моральної шкоди, яка компенсована на підставі рішення ЄСПЛ; Таким чином, враховуючи субсидіарний характер встановленого Конвенцією механізму захисту, а також те, що за перебування під вартою протягом невизначеного періоду, що порушує принцип правової визначеності, ОСОБА_1 відшкодовано спричинену моральну шкоду рішенням ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки стягнення національним судом на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за одне і теж саме порушення його прав, з одних і тих же підстав, призведе до подвійного стягненню коштів з державного бюджету; Наведене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 754/13692/15-ц; Крім того, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди за визначений ним період, на його думку, незаконного тримання під вартою, оскільки доказів наявності підстав, визначених статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивачем не надано.
Обставини у справі яка розглядається (№755/23350/25) та обставини у наведеній вище справі №317/1598/22 є різними і вказана постанова Верховного Суду не є релевантною та викладені у ній правові висновки не може бути застосовано при вирішенні справи №755/23350/25.
Суд ще раз наголошує, що порушення встановлені рішенням ЄСПЛ, які були вчинені стосовно ОСОБА_1 та виявились у надмірній тривалості кримінального провадження стосовно останнього, не є тотожними порушенням за які позивач вимагає стягнення моральної шкоди у цій справі, і які виявились у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності. Сам по собі порядок розрахунку мінімально гарантованого розміру завданої моральної шкоди, у випадку постановлення стосовно особи виправдувального вироку, не свідчить про повторність відшкодування завданої шкоди, яка стягнута за рішенням ЄСПЛ виходячи з тривалості строків кримінального провадження.
Стосовно стягнення на користь позивача судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 150000,00 грн., суд виходить з наступного.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України перебачено наступне: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України: 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 3. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 4. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. 5. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. 6. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 7. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 8. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 9. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
У цій справі інтереси позивача представляв адвокат Романюк І.М. згідно ордеру серії АІ №1923033 на надання правничої (правової) допомоги виданого Адвокатським об`єднанням «ЛМК» 02.11.2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги №322 від 24.10.2025 року.
Убачається, що 24.10.2025 року між АО «ЛМК» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правничої допомоги №322, за яким: Адвокатське об`єднання на умовах і в порядку, що визначені цим договором та дорученням, зобов`язується надати визначену в дорученні правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити надану правничу допомогу та фактичні витрати, необхідні для виконання визначених в дорученні завдань клієнта; на час підписання даного договору клієнт узгодив доручення Адвокатському об`єднанню на звернення до суду з приводу відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури у суду». Адвокатське об`єднання уповноважене вчиняти всі необхідні дії для виконання даного доручення клієнта; від імені Адвокатського об`єднання договір виконують адвокат або адвокати - учасники об`єднання, або залучені об`єднанням на договірних засадах інші адвокати; Підписанням цього договору клієнт уповноважує Адвокатське об`єднання призначати для виконання доручення конкретного адвоката чи кількох адвокатів Адвокатського об`єднання, а також залучати, замінювати, усувати інших адвокатів (не учасників Об`єднання) на розсуд Адвокатського об`єднання. Клієнт заявляє про своє погодження на участь у виконанні його доручення будь-яких залучених Об`єднанням у такому порядку адвокатів, а також їх зміну, усунення; Розмір гонорару за надання Адвокатським об`єднанням правничої допомоги, сторони узгоджують в Дорученні. Станом на день підписання даного договору сторони узгодили гонорар за виконання доручення визначеного п. 1.2 даного договору у розмірі 150000,00 грн.; гонорар сплачується у погодженому сторонами розмірі після підписання акту наданих послуг з відображенням деталізації послуг, які фактично надані клієнту в ході виконання доручення 
Як убачається з матеріалів справи, 20.04.2026 року сторони договору про надання правничої допомоги підписали Акт щодо наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №322 від 24.10.2025 року, згідно якого: 1. На виконання умов п. 1.2. договору про надання правничої допомоги №322 від 24.10.2025 року надано наступні послуги: Підготовка та подача до суду позовної заяви, формування доказів на підтвердження правової позиції та доводів клієнта (24 год; 120000,00 грн. з розрахунку 1 год. - 5000,00 грн.); Участь в судовому засіданні 23.03.2026 року (1 год; 5000,00 грн. з розрахунку 1 год. - 5000,00 грн.); Письмові пояснення (5 год; 25000,00 грн. з розрахунку 1 год. - 5000,00 грн.); 2. Заагальна вартість наданих послуг в ході розгляду Дніпровським районним судом м. Києва справи №755/23350/25 складає 150000,00 грн., без ПДВ; 3. Послуги надано вчасно та в поній мірі. Клієнт не має претензій щодо якості наданих послуг.
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі N 904/1907/15).
У даному контексті головним є встановлення судом факту про те, що між адвокатом/адвокатським об`єднанням/адвокатським бюро та замовником послуг виникли зобов`язання щодо сплати замовником на користь адвоката/адвокатського об`єднання/адвокатського бюро конкретної суми за надані послуги або виконані роботи.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі N 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі N 910/12876/19).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
У рішенні ЄСПЛ в справі Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16- ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
Керуючись принципами верховенством права, розумності та справедливості, суд погоджується з позицією сторони відповідача про те, що заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи, об`ємом адвокатських робіт по такій справі, часом необхідним адвокату для надання відповідної послуги та враховує, що представник позивача є сином останнього, був обізнаний з ходом кримінального провадження та мав доступ до матеріалів кримінальної справи, чого адвокат не заперечував, а тому вважає, що підготовка позовної заяви впродовж 24 годин та письмових пояснень впродовж 5 годин є завищеною.
З огляду на суть розглянутої судом справи, яка не є складною, оскільки мінімально гарантований розмір моральної шкоди в даному випадку визначений законодавством і суд лише за наявності додаткових обставин збільшує такий розмір, заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу не є розумною та належно обґрунтованою. Безумовної необхідності саме таких витрат (за такими цінами) позивачем для захисту своїх прав не доведено, і за конкретними обставинами справи суд вважає справедливим, розумним та необхідним стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн. з урахуванням як часткового задоволення позову, так і заперечень сторони відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29; рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 315, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16 23, 1167, 1176 ЦК України, ст.ст. 3, 19, 29, 56 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Житомирської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на корись ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 2000000 (два мільйони) грн. 00 коп.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на корись ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 03.07.2026 року.
Учасники справи: 
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач - Держава Україна в особі Житомирської обласної прокуратури (м. Житомир вул. Святослава Ріхтера, 11, код ЄДРПОУ 02909950);
Третя особа - Державна казначейська служба України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646).

Суддя -