Справа № 750/14945/25
Провадження № 2/750/1352/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:
судді Косенка О.Д.,
секретарі Суконнова В.М., 
за участі представника Позивача Святної О.В.,
Відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру частки у праві власності на житловий будинок та встановлення технічних характеристик об`єкта, третя особа: Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, у якому просить змінити частки у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з 6/12 на 1/1 та встановити, що об`єкт нерухомості (житловий будинок АДРЕСА_1 ) має наступні технічні характеристики об`єкта: загальна площа - 44,2 кв.м., житлова площа - 31,6 кв.м.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Позивач є власником 6/12 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які були набуті ним на підставі цивільно-правових договорів від 28.06.2024 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Від Відповідача Позивач дізнався про судове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.09.2014, що набрало законної сили, та яким проведено розподіл вищевказаного домоволодіння з виділенням житлових приміщень в натурі його співвласникам, у тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також Відповідачу ОСОБА_1 . Позивач вказує, що питання припинення права спільної часткової власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 при розгляді судом справи про поділ житлового приміщення в натурі між усіма мешканцями не вирішувалося. На час набуття Позивачем права власності на частину житлового будинку, жоден зі співвласників не зареєстрував у Реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на виділені їм за рішенням суду житлові приміщення. 
У травні 2025 року Відповідач зареєстрував за собою право власності на окреме житлове приміщенні, виділене на підставі рішення суду, якому присвоєна адреса: АДРЕСА_1 .
На даний час після реєстрації права власності Відповідача на виділену йому частину приміщення та присвоєння приміщенню окремої адреси, розмір частки Позивача, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не відповідає дійсності, як і опис об`єкта, що спонукало Позивача звернутися до суду з позовом.
Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Чернігова Косенка О.Д. від 06 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано Позивачеві строк для усунення недоліків - 5 днів з дня отримання копії даної ухвали.
Підставою для залишення позову без руху суд вказав те, що зі змісту позовної заяви та доданих документів не можна встановити, чи дійсно мало місце порушення, невизнання або оспорення цивільного права Позивача, якого саме, ким саме та якими діями чи бездіяльністю, від чого залежить визначення наявності (відсутності) цивільно-правового спору, предмету та підстав позову, способу захисту та суб`єктного складу учасників, тобто змісту і обгрунтованості позовних вимог.
На виконання ухвали суду, 17.11.2025 Позивач через канцелярію суду надав додаткові пояснення.
Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Чернігова Косенка О.Д. від 21.11.2025 позовну заяву повернуто у зв`язку з не усуненням зазначених в ухвалі від 06.11.2025 недоліків.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12.01.2026 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу від 21.11.2025 Деснянського районного суду м. Чернігова про повернення позовної заяви, ухвалу скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Чернігова Косенка О.Д. від 22.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У судовому засіданні представник Позивача адвокат Святна О.В. позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Звернула увагу суду, що у даному випадку звернення до суду зумовлено неможливістю реєстрації житловому у будинку по АДРЕСА_1 матері Позивача, з огляду на те, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, указаний будинок перебуває у спільній частковій власності Позивача та Відповідача, який відмовляється надати згоду на таку реєстрацію як співвласник будинку. Разом з тим, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.09.2014 здійснено фактичний поділ домоволодіння, проте питання припинення спільної часткової власності судом не вирішувалося. На підставі указаного рішення, Відповідач звернувся до виконкому Чернігівської міськради, за рішенням якого житловому будинку з визначеною рішенням суду площею присвоєно іншу окрему адресу - АДРЕСА_1 . Отже насьогодні фактично спільна часткова власність на домоволодіння по АДРЕСА_1 припинена, а тому визначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно частка Позивача у домоволодінні у 6/12 не відповідає дійсності та має бути замінена часткою у розмірі 1/1 з встановленням технічних характеристик об`єкта нерухомості. Об`єкт нерухомості має окремі входи, комунікаційні системи комунальних послуг, та фактично являє собою два окремі приміщення.
Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Зазначив, що вважає себе власником усього домоволодіння по АДРЕСА_1 , що будувалося ним та його батьком, який залишив заповіт на ім`я Відповідача. Заповіт на даний час відсутній, Відповідач вживає заходів щодо його пошуку, після чого буде оспорено набуття права власності на домоволодіння іншими особами у порядку спадкування за законом після смерті батька.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі.
Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач є власником 6/12 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які були набуті ним на підставі цивільно-правових договорів від 28.06.2024 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Так, за договором купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок від 28.06.2024 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відчужили на користь ОСОБА_2 5/12 часток у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 95,2 кв. м., з них житловою 54,5 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на несформованій земельній ділянці, кадастровий номер не присвоювався (а.с. 53-55). Договір посвідчений Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В., реєстраційний номер 4051. 
Крім того, за договором купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок від 28.06.2024 ОСОБА_4 відчужила на користь ОСОБА_2 1/12 частки у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 95,2 кв. м., з них житловою 54,5 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на несформованій земельній ділянці, кадастровий номер не присвоювався (а.с. 56-57). Договір посвідчений Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В., реєстраційний номер 4050.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.09.2014 у справі № 750/5808/13-ц, з урахуванням виправленої описки, задоволено позовну заяву ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про виділ частки майна в натурі, проведено фактичний розподіл домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до варіанту 2 розподілу домоволодіння, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2374/2375/13-24 від 04.08.2014, виділено в натурі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до 2 варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи № 2374/2375/13-24 від 04.08.2014, а саме: частину веранди 1-1, площею 5,4 кв.м., вартістю 6116 грн., частину коридору 1-2, площею 7,2 кв.м., вартістю 13136 грн., кімнату 1-7, площею 21 кв.м., вартістю 42165 грн., кімнату 1-8 площею 10,6 кв.м., вартістю 21283 грн., ганок вартістю 754 грн., частину погреба (під будівлею) 3737 грн., а всього вартістю 87191 грн, фактична частка становить 46/100 частки. Також виділено в натурі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до 2 варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи № 2374/2375/13-24 від 04.08.2014, а саме: частину веранди 1-1, площею 5,3 кв.м., вартістю 5996 грн., частину коридору 1-2 площею 2,0 кв.м., вартістю 3650 грн., санвузол 1-3, площею 3,5 кв.м., вартістю 7028 грн., кухню 1-4, площею 8,4 кв.м., вартістю 18553 грн., кімнату 1-5 площею 12,2 кв.м., вартістю 24496 грн., кімнату 1-6 площею 14 кв.м., вартістю 28110 грн., сарай (времянка) 8815 грн., частину погребу (під будівлею) вартістю 3737 грн., а всього вартістю 100385 грн., фактична частка становить 54/100 частки. Стягнуто із ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 по 3298 грн 50 коп. з кожного, для врівноваження часток. Виділено сторонам земельні ділянки відповідно до 2-го варіанту згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2374/2375/13-24 від 04.08.2014 (а.с. 58-62).
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11.03.2015 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції змінено в частині виділення земельних ділянок (а.с. 63-65).
Відповідно до листа Управління архітектури та містобудування Чернігівської міськради від 21.08.2025 № 01-11/225, Позивачу відмовлено в розгляді питання про присвоєння адреси житловому будинку по АДРЕСА_1 у зв`язку неповними відомостями у поданих документах (а.с. 67).
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.07.2021 № 421 погоджено присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна, зокрема власному житловому будинку, загальною площею 44,1 кв.м. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 94, 125-129).
Вищезазначене рішення виконавчого комітету Чернігівської міськради було ухвалено за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів, а саме: заяви від 30.06.2021 (а.с. 130), витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 130, 132), дубліката свідоцтва від 18.04.2005 про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на 1/3 частки майна у житловому будинку з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 (а.с. 131), свідоцтва від 25.11.2025 про право на спадщину за заповітом за яким ОСОБА_1 успадкував 1/6 частку у праві власності у житловому будинку з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 (а.с. 133), рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.09.2014 у справі № 750/5808/13-ц та постанови Чернігівського апеляційного суду від 11.03.2015 у цій - же справі, технічного паспорта на будинок садибного типу з погосподарськими будівлями та спорудами (а.с. 142-145).
На підставі указаного рішення виконавчого комітету, Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міськради видано наказ від 15.07.2021 № 270-А про присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна власному житловому будинку, загальною площею 44,1 кв.м. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , адреси: АДРЕСА_1 (а.с. 95).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів (а.с. 65), за параметрами запиту: фізична особа, РНОКПП Відповідача, за реєстраційним номером об`єкта нерухомості 3081975674100 значиться закінчений будівництвом об`єкт - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 44,7 кв. м., житловою площею 26,6 кв.м. Опис: житловий будинок «А-1», веранда «а-1», ганок «2а», погріб «а1», сарай «Б», «б», гараж «В». Власником об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_1 , дата державної реєстрації 04.02.2025.
У цьому ж Державному реєстрі за параметрами запиту адреси: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером 623817174101 вказано об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, що складається із житлового будинку - «А-1», прибудови «А1-1», веранди «а-1», ганку «а2», сараю «Б-1», сараю «б-1», гаража «В-1», загальною площею - 95,2 кв.м., житловою площею - 54,5 кв.м. Тип права: спільна власність. Вид спільної власності: спільна часткова. Суб`єктом права власності є ОСОБА_2 на частку 5/12, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 28.06.2024, та на частку 1/12, що належить йому на підставі договору дарування від 28.06.2024. Інші співвласники не зазначені (а.с.83-85).
Заслухавши доводи представника Позивача та Відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. 
У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплені у ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Статтею 355 ЦК України установлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 4 ст. 355 та ч. 1 ст. 356 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Зі змісту зазначених статей випливає, що право кожного зі співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності та кожен зі співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Частиною 3 ст. 358 ЦК України установлено, що кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно зі ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. 
Аналіз ст. 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності не є тотожним розпорядженню частиною майна. Частка у праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, є не частиною речі та не правом на частину речі, а частиною права на всю річ як єдиного цілого. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка у праві спільної часткової власності не стосується частки майна.
Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
У постанові Верховного суду від 29.06.2022 у справі № 495/3521/18 зазначено, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні у натурі та вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності в разі поділу (ст. 367 ЦК України), спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.
Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.09.2014, з урахуванням виправленої описки, у справі № 750/5808/13-ц, задоволено позовну заяву ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про виділ частки майна в натурі, проведено фактичний поділ домоволодіння АДРЕСА_1 між усіма співвласниками.
Хоча в самому рішенні не вказано на припинення права спільної часткової власності співвласників домоволодіння, зважаючи, що поділ здійснено між усіма співвласниками, спільна часткова власність є автоматично припиненою в силу ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України.
Для подальшої юридичної фіксації та підтвердження власниками своїх майнових прав на індивідуально визначені об`єкти нерухомості, необхідно здійснити державну реєстрацію речового права та ідентифікацію об`єктів нерухомості шляхом присвоєння їм адреси.
За змістом ч. 3 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952 у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу з нього частки формується нова реєстраційна справа з відкриттям відповідного розділу в Державному реєстрі прав.
Розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються у тому числі в разі поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна. Закритий розділ цього реєстру і реєстраційна справа не підлягають поновленню. У разі скасування рішення державного реєстратора про закриття розділу реєстру на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості відкривається новий розділ і формується нова реєстраційна справа відповідно до цього Закону.
Разом з тим, відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Зазначене узгоджується з усталеною судовою практикою, зокрема, із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.
Отже, до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності. Самостійного значення для виникнення права власності факт державної реєстрації не має.
Як вбачається із матеріалів справи, крім ОСОБА_1 у 2025 році, жодна із сторін у справі 750/5808/13-ц, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , не здійснили дій щодо державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене майно - частину домоволодіння у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, розділ Реєстру щодо спільної часткової власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 не закрито, що разом з тим не спростовує факт поділу домоволодіння між власниками та припинення права спільної часткової власності.
У правовстановлюючих документах про право власності ОСОБА_2 , якими є договори купівлі-продажу та дарування від 28.06.2024, визначено об`єктом права власності частку у праві спільної часткової власності. Цей же об`єкт та титул права власності зареєстровано за Позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Так, у Державному реєстрі за параметрами запиту адреси: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером 623817174101 вказано об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, який перебуває у спільній частковій власності. Суб`єктом права власності є ОСОБА_2 на частки 5/12 та 1/12. Інші співвласники не вказані.
Суд звертає увагу, що на підставі цивільно-правових договорів від 28.06.2024 Позивач придбав не існуючі на момент здійснення правочину об`єкти речового права, а саме частки у праві спільної часткової власності, яка вже була припинена.
Разом з тим, суд також враховує презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), згідно з якою укладений договір вважається дійсним, поки його недійсність не встановлена законом (нікчемний) або судом (оспорюваний).
Із змісту позовної заяви, а також з пояснень представника Позивача у судовому засіданні вбачається, що Позивач звертався до Чернігівської міськради по питанню присвоєння окремої адреси житловому будинку, тобто мав намір реалізувати права власника самостійного об`єкта нерухомого майна, яким наразі не є, оскільки у його власності є лише право на частку у спільному майні - об`єкті нерухомості із присвоєною адресою, АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції Закону № 199-IX від 17.10.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку надання адміністративних послуг у сфері будівництва та створення Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва», адресою об`єкта нерухомого майна (далі - адреса) є унікальна структурована сукупність реквізитів, що використовуються для ідентифікації об`єкта та визначення місця його розташування на місцевості. Частиною 3 ст. 26-3 Закону визначено, що адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
Отже, поштова адреса присвоюється об`єктам будівництва, що є самостійними об`єктами нерухомого майна. Натомість частка у праві спільної часткової власності на нерухоме майно не є таким самостійним об`єктом.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
З приводу заявленої Позивачем позовної вимоги про зміну розміру частки, суд зазначає, що зміна частки може передбачати її збільшення або зменшення. Натомість збільшення або зменшення ідеальної частки у праві спільної часткової власності може бути здійснене лише внаслідок певних юридичних фактів, наприклад з правочинів щодо переходу права власності на частку, або змін (кількісних, якісних) в самому об`єкті спільної власності, що тягне за собою зміну часток.
Про зазначені обставини сторони суд не повідомляли.
При цьому сторона Позивача стверджує, і з таким твердженням погоджується суд, що на даний час право спільної сумісної власності на спірне домоволодіння у Позивача та Відповідача не існує, отже змінити частки у даному випадку не можливо. Отже обраний Позивачем спосіб захисту є неналежним.
Крім того, спосіб захисту має відповідати критеріям ефективності.
Суд зазначає, що право власності на частку - це абстрактне право на частину всього будинку, де не визначено, які саме приміщення належить власнику. Натомість, право на конкретно визначену частину - це право власності на окремі приміщення, зафіксоване в Реєстрі речових прав на нерухоме майно як окремий об`єкт нерухомості.
Згідно з ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Належним та ефективним способом реалізації Позивачем своїх майнових прав у даному випадку суд вбачає визнання права власності на частину домоволодіння як на самостійний об`єкт нерухомості з визначенням володіння, користування та розпорядження на окремі приміщення будинку на підставі актуальних на час розгляду справи технічних характеристик об`єкта, визначених у встановленому Законом порядку належним суб`єктом.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру спірних правовідносин, є таким, що встановлений законом, реально захищає права та інтереси Позивача.
Стосовно позовної вимоги про встановлення характеристик об`єкта нерухомості, суд зазначає, що така вимога не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, визначеним у ст. 16 ЦК України, завданням цивільного судочинства та її вирішення не належить до компетенції суду.
Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20).
Крім того, суд звертає увагу, що стороною Позивача не наведено обгрунтувань та доказів, що саме діями чи бездіяльністю Відповідача порушено, оспорено або не визнано цивільні права Позивача, з огляду на заявлені позовні вимоги - змінити частку у праві власності виключно Позивача та встановити технічні характеристики об`єкта нерухомості Позивача, а також на відсутність у Відповідача відповідних повноважень і можливостей. Доказів, що між Позивачем та Відповідачем існує реальний цивільно-правовий спір з приводу реалізації Позивачем свого права власності у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 суду не надано.
Суд також зауважує, що звернення до суду з позовом зумовлене відмовою Відповідача надати погодження на реєстрацію у домоволодінні місця проживання матері Позивача, про що зазначає сам Позивач, та що не узгоджується із заявленими ним позовними вимогами до Відповідача і способом захисту своїх прав від зазначених у позові порушень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Так, вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 760/18179/23. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Ураховуючи, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, у відшкодуванні судових витрат Позивача необхідно відмовити. Відповідачем про понесені судові витрати не заявлено.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про зміну частки у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та встановлення технічних характеристик будинку - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду проголошено 11.05.2026.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, просп. Левка Лук`яненка, 20-а, код ЄДРПОУ: 38271176.

Суддя О.Д.Косенко