Справа №295/8506/25
Категорія 71
2/295/472/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.05.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:
Головуючої судді Стрілецької О.В.
за участі секретаря судового засідання Простибоженко Ю.М.
позивача ОСОБА_1 
представника позивача - адвоката Богданович В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом, поданим представником ОСОБА_1 – адвокатом Богданович Валентиною Володимирівною, до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог:
Позивачка звернулась з позовом, в якому проситьпозбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , який після розірвання шлюбу з матір`ю позивачки свідомо злісно ухилявся від виконання батьківських обов`язків відносно своєї доньки. Після розірвання шлюбу між батьками відповідач почав проживати з іншою жінкою, з якою в них народились двоє дітей. Відповідач з трирічного віку доньки не цікавився і не цікавиться її життям, взагалі не брав участі в її вихованні, матеріальної допомоги не надавав, аліменти на її утримання не сплачував. Всі батьківські обов`язки з утримання та виховання ОСОБА_1 несла її мати та вітчим - ОСОБА_3 , якого вона вважає своїм справжнім батьком, який провів її по життю, любить її, взяв на себе відповідальність за її виховання та навчання.
Після того як відповідач залишив родину він жодного разу не привітав доньку з днем народження та з будь-яким іншим святом, не проводив дитину до дитячого садочка, школи, університету, взагалі самоусунувся від спілкування з донькою, від її виховання та утримання. Позивач вважає поведінку батька свідомою, винною, що є підставою для позбавлення батьківських прав.
Мати позивача не чинила перешкод у спілкуванні відповідача з донькою, навіть після досягнення ОСОБА_1 повноліття батько не намагався налагодити з нею стосунки, продовжує ігнорувати власну доньку, а відтак позивач просить позбавити його батьківських прав відносно неї, щоб в майбутньому відповідач не міг пред`явити до неї жодної вимоги.

ІІ. Процедура та позиції сторін
Відповідно до ухвали суду від 05.08.2025 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 
29.09.2025 відповідач подав клопотання про розгляд справи без його участі (а. с. 21), в якому також зазначив, що позов не визнає, оскільки ОСОБА_4 досягла повноліття, втратила статус дитини, а відтак жодні обов`язки з її утримання в нього відсутні. 
Крім того, посилаючись на норми сімейного законодавства України та практику Верховного Суду вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може бути застосовано судом лише у випадку наявності вини у діях батьків щодо неналежного виконання покладних на них батьківських обов`язків, натомість позивач не довела його вини у невиконанні батьківських обов`язків, на надала доказів, які підтверджували намагання виправити його неналежну поведінку.

Відповідно до ухвали суду від 02.10.2025, яка постановлена судом без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків (а. с. 26).
Згідно з ухвалою суду від 09.02.2026, яка постановлена судом без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання, справа призначена до розгляду по суті (а. с. 39-41).

В судовому засіданні 17.03.2026 позивач ОСОБА_1 було допитана за її згодою відповідно до ст. 92 ЦПК України в якості свідка і надала покази, що відповідач свідомо не брав участі в її житті, не цікавився нею, востаннє намагався побачитись з нею, коли їй було 6 років, тоді єдиний раз приходив до школи.
ОСОБА_1 зазначила, що не вважає ОСОБА_5 своїм батьком, оскільки вона з ним навіть не знайома, він повністю був відсутній в її житті, з того часу як він залишив родину, вона його не бачила, він не приходив до неї, не цікавився її життям, не виявляв наміру з нею спілкуватися, підтримувати її, їй невідомо, що він хоча б намагався проявити інтерес до неї, до її життя, навіть після початку повномаштабної війни він не намагався зв`язатися з нею, щось про неї дізнатися. Позивач хоче на майбутнє обірвати з ним всі можливі зв`язки, не бажає, щоб щось, належне їй, в майбутньому перейшло до відповідача. Зауважила, що вважає своїм батьком вітчима - ОСОБА_3 , який виховував її з дитинства, повністю замінив їй батька, в неї не було потреби шукати біологічного батька та встановлювати з ним контакт. Позивач вказала, що навіть після розірвання шлюбу матері та вітчима, вона підтримує з ним теплі стосунки, бажає, щоб він її удочерив. Ій невідомі випадки, щоб мама чинила перешкоди у спілкуванні з батьком, мама ніколи не забороняла їй спілкуватися з ним, ніколи її не намовляла проти нього, тому вважає, що це його свідома поведінка і власний вибір, вона була йому нецікава. 
Зауважила, що власне мама не зверталась з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, щоб не травмувати її. 
Вказала, що не підтримує стосунки з відповідачем, він ніколи не намагався познайомити її зі своєю родиною, іншими його дітьми, хоча весь час проживає в м. Житомирі, він для неї чужа людина, з якою в неї втрачені будь-які зв`язки, вона немає бажання їх підтримувати і спілкуватися з ним, вважає його чужою людиною. Також вказала, що не знайома з будь-ким з родичів зі сторони батька, його батьки померли, ще коли вона була маленька, більше нікого вона не знає. Просила позов задоволити.

Представник позивача - адвокат Богданович В.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила їх задоволити. Вважає, що на підставі досліджених в сукупності доказів доведено, що відповідач свідомо все своє життя ухиляється від виконання батьківського обов`язку по відношнню до доньки ОСОБА_6 , не брав участі в її житті, не займався її вихованням, матеріальним забезпеченням, не проявляв до неї інтересу, не спілкувався з нею, що свідчить про наявність в його поведінці вини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.
Відповідач в судове засідання не з`являвся, в матеріалах справи міститься подана ним заява про розгляд справи без його участі (а. с. 24).

До участі у справі судом не залучався орган опіки та піклування, оскільки позивачкою у справі є повнолітня особа, а відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який фактично представляє інтереси дитини, та надання відповідного висновку у спорі про позбавлення батьківських прав, який стосується інтересів дитини, тобто до досягнення нею 18 років, а відтак їх повноваження не розповсюджуються на предмет цього спору. 

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_1 . Її батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується змістом копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 9).
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірваний 05.08.2004 (а. с. 10).
26.12.2008 ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується змістом копії свідоцтвом про шлюбу (а. с. 11).
Зі змісту характеристики випускниці денної форми спеціальності «Архітектурне проектування та внутрішній інтер`єр» ОСОБА_1 , підписаної директором Відокремленого структурного підрозділу «Фаховий коледж будівництва, архітектури та дизайну Поліського національного університету» від 24.11.2025 вбачається, що за час навчання ОСОБА_6 в коледжі за період з вересня 2014 року по червень 2018 року батько ОСОБА_2 до коледжу не з`являвся, не цікавився її навчанням, не звертався до адміністрації коледжу щодо надання дозволу на побачення з ОСОБА_6 в межах закладу, вихованням студентки займалась мати ОСОБА_7 (а. с. 38). 

В судовому засіданні 17.03.2026 в якості свідків були допитані ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 . 
Свідок ОСОБА_8 , яка є двоюрідною бабусею позивачки надала покази, що знає ОСОБА_6 з дитинства, підтримує дружні стосунки з її родиною. Відповідач залишив доньку з матір`ю, коли дитині було три роки, почав проживати з іншою жінкою. Свідок зауважила, що майже всі свята вони святкували разом з родиною позивачки, жодного разу вона не чула, щоб батько вітав ОСОБА_6 зі святами, телефонував чи надсилав подарунки, дівчинка ніколи про нього його не згадувала. Мати позивачки, попри розірвання шлюбу, не чинила перешкоди в спілкуванні доньки з батьком, ніколи не висловлювалась в розмовах проти нього і проти спілкування його з ОСОБА_6 , проте відповідач контакт з родиною не підтримував. Їй відомо, що мати позивачки лише одного разу звернулась по допомогу до відповідача з приводу оплати за навчання доньки, він пообіцяв допомогти, проте обіцянку не виконав. Зауважила, що весь час обов`язки батька здійснював вітчим позивачки, який і на теперішній час її підтримує, відіграє важливу роль в її житті, саме його вона вважає батьком. 

Свідок ОСОБА_3 , вітчим позивачки, надав покази, що перебував у шлюбі з матір`ю ОСОБА_6 , який вже розірваний. Зазначив, що він є хрещеним батьком ОСОБА_6 , бути хрещеним його запросив відповідач. Після розірвання шлюбу між батьками ОСОБА_6 він допомагав матері у вихованні ОСОБА_6 , спочатку вони стали проживати разом без реєстрації шлюбу, потім одружилися, фактично він виховує її з трирічного віку. Вважає ОСОБА_6 своєю донькою, навіть після розірвання шлюбу з її матір`ю, вони зберегли гарні стосунки. Свідок зауважив, що саме він водив ОСОБА_6 до дитячого садочка, цікавився її шкільним та студентським життя, вона з власної ініціативи називала його татом. Щодо відповідача ОСОБА_3 зазначив, що з моменту, коли він почав проживати з матір`ю ОСОБА_6 , відповідач до ОСОБА_6 не приходив, йому невідомо, щоб він проявляв цікавість до її життя, він не вітав її зі святами, матеріальної допомоги не надавав. Його колишня дружина не чинила перешкод у спілкуванні батька з донькою, ніколи не висловлювалась про таке, мама ОСОБА_6 не була проти, щоб вони спілкувались. За весь час спільного проживання з мамою ОСОБА_6 він двічі зустрічав його в місті, проте він ніколи не запитував про доньку, хоча знав, що вони проживають разом.

Свідок ОСОБА_9 , яка є рідною бабусею позивачки зі сторони матері, надала покази, що ОСОБА_2 залишив дружину і доньку, коли їй було 3 роки, створив іншу сім`ю, в якій в нього народились двоє дітей. Свідок зазначила, що з моменту розірвання стосунків з її донькою відповідач життям ОСОБА_6 не цікавися, не відвідував доньку, матеріальної допомоги не надав, не телефонував, не вітав зі святами, тобто взагалі самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Мама ОСОБА_6 ніколи не забороняла батькові спілкуватись з донькою, проте останній не виявляв такого бажання. Вихованням та розвитком онуки займався ОСОБА_3 , якого вона вважає батьком, який і на цей час їй допомагає. Ій невідомі випадки, що відповідач намагався побачитись з ОСОБА_6 , налагодити з нею контакт, хоча він з родиною проживає в м. Житомирі. 
Зазначила, що відповідача одного разу зустрів її брат, він вихвалявся, що працює, відпочиває за кордоном, придбав машину, натомість на прохання доньки допомоги оплатити навчання ОСОБА_6 не відреагував. Свідок вважає, що поведінка відповідача по відношенню до ОСОБА_6 була його свідомим вибором, він знав, що має доньку, що вона потребує уваги та піклування батька, проте не намагався відновити втрачені з нею зв`язки. На думку свідка, відповідач заперечує з приводу позбавлення його батьківських прав щодо доньки виключно через власне самолюбство. 
Суд приймає покази свідків як належні та допустимі докази, оскільки вони є логічними, послідовними, взаємоузгоджуються між собою, стосуються предмета доказування. Судом не встановлено обставин, за яких надані покази підлягають відхиленню.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені у частині першій статті 164 Сімейного кодексу України, в якій визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо: 1) вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка як підставу для позбавлення відповідача батьківських прав посилалась на пункт 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, тобто ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки.
Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, який підлягає врахуванню судами нижчих інстанцій при вирішенні спору відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц). Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер (постанова Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 756/6112/18).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

На підставі досліджених доказів, зокрема, показів свідків, в тому числі самої позивачки, судом беззаперечно встановлено, що протягом достатньо тривалого часу, з трирічного віку і до досягнення позивачкою повноліття, а також після цього, відповідач допустив свідоме умисне систематичне ухилення від виконання батьківських обов`язків, не виконував жодного з обов`язків як батько, які передбачені нормами Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», яке проявилось в тому, що відповідач самоусунувся від спілкування з донькою, не бачився з нею, не проявляв жодного інтересу до її життя, позивач посилається на те, що він для неї чужа людина, оскільки вона востаннє бачила його в шестирічному віці, вказує, що вона з ним не знайома, вважає батьком іншого чоловіка, який був поряд з нею все її життя, яке вона пам`ятає. Судом встановлено, що відповідач не цікавився життям доньки, не відвідував заклади, де вона навчалась, не піклувався про її розвиток, виховання, стан її здоров`я, становлення її як особистості, ніколи не брав участі в її матеріальному забезпеченні, не сприяв їй у здобутті освіти. Водночас, судом не встановлено, що відповідачу в будь-якій формі чинились перешкоди у спілкуванні з донькою.
Наведене, на переконання суду, свідчить про те, що відповідач, будучи дорослою людиною - батьком, свідомо допустив тривале систематичне нехтування батьківськими обов`язками, а відтак суд визнає його поведінку винною.

У клопотанні про розгляд справи у його відсутності відповідач посилався на те, що позивачем не доведено, що його поведінка у невиконанні батьківських обов`язків є винною, як і не доведено намагання виправити його неналежну поведінку. 
У контексті наведеного суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (статей 12, 81 ЦПК України).
Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Отже, відповідач у поданому клопотанні покликався лише на те, що позивач не довела заявлені вимоги. 
Разом з тим, окрім цитування правових норм та рішень ЄСПЛ, які не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки позивачем у справі є повнолітня донька відповідача, яка посилається на те, що батько не брав участі в її житті, вихованні, розвитку і що він є для неї сторонньою людиною, яку вона навіть не знає, в свою чергу відповідач не навів жодного аргумента на спростування доводів позивачки, фактично не заперечував, що він не виконував жодного з батьківських обов`язків по відношенню до доньки після розірвання шлюбу з її матір`ю і до досягнення нею повноліття. Не вказував, наявність яких непереборних, поважних, вагомих обставин понад двадцять років перешкоджала йому виконувати батьківські обов`язки, не зазначав, які можливі від нього заходи він вживав для забезпечення власної присутності в житті доньки, яким чином намагався зв`язуватися з нею, як до її повноліття, так і після, в дорослому житті, коли вона стала самостійною, не зазначив, яким чином він намагався брати участь в її вихованні, розвитку, формуванні як особистості, яким чином брав участь в її утриманні та матеріальному забезпеченні, що здійнював грошові перекази для матері на ім`я доньки, а вона їх повертала, відкрив на її ім`я банківський рахунок для певних накопичень, що б могло свідчити про турботу про матеріальне забезпечення доньки.
В судовому засіданні позивач вказувала на те, що вона зареєстрована у соціальних мережах, її профіль не є закритим, і батько, маючи бажання, мав можливість зв`язатися з нею через соціальні мережи, проте також не робив цього.
Суд звертає увагу, що протягом тривалого часу перебування справи в провадженні суду відповідач не з`явився в жодне судове засідання, не скористався можливістю побачитись з донькою, поспілкуватися з нею, спробувати відновити втрачений зв`язок.
Така поведінка відповідача на переконання суду лише підтверджує ставлення відповідача до доньки та небажання спілкуватися з нею, щоб свідчило про його намір змінити власну поведінку. 

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, тому з`ясуванню підлягають усі обставини, які характеризують дотримання батьками своїх обов`язків з виховання дитини. Саме лише заперечення одного з батьків проти позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання спілкуватися з дитиною і не є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 27.01.2021у справі№ 398/4299/17, від 17.07.2024у справі № 755/8647/23.

У цій справі судом встановлено, що відповідач не бажає спілкуватися з дочкою, ще до досягнення нею повноліття остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання позивачки, яка залишилася проживати з матір`ю, і можливість налагодження стосунків між батьком та дочкою остаточно втрачена.
Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у житті доньки, відповідач не надав.

Щодо можливості повнолітньої доньки звернутися з позовом про позбавлення батька батьківських прав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 185/9339/21 зазначено таке: 
"Приписами чинного законодавства, яке регулює сімейні правовідносини, зокрема відносини батьків та дітей, визначене коло взаємних прав і обов`язків батьків і дітей.
Вочевидь, переважна кількість батьківських прав та обов`язків стосується дитини до досягнення нею повноліття, проте й після досягнення дитиною повноліття правовий зв`язок між батьками та їхніми дітьми не припиняється, батьківські права продовжують існувати.
Так, права та обов`язки батьків і повнолітньої дитини визначені розділом ІІІ СК України. Зокрема, у статтях 202, 203 СК України передбачено обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, зокрема, шляхом сплати аліментів, та брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Відповідно до частини другої статті 202 СК України якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.
Окремі права зберігаються між батьками та їх дітьми навіть після смерті одного з них і пов`язані зі спадкуванням (книга 6 ЦК України); зокрема, за приписами статті 1261 ЦК України батьки віднесені до першої черги спадкоємців за законом у разі смерті їх дітей.
У частині третій статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини.
Також СК України надає батькам, які не були позбавлені батьківських прав стосовно своїх дітей, права та обов`язки щодо їх внуків та правнуків, зокрема право на їх виховання та спілкування (стаття 257 СК України), право на утримання та піклування з боку внуків, правнуків (стаття 264 СК України), право на спадкування за законом у порядку другої черги (стаття 1262 ЦК України).
У статті 166 СК України визначені правові наслідки позбавлення батьківських прав. Так, у частині першій наведеної статті передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Зміст наведених законодавчих приписів зумовлює висновок про те, що, досягаючи повноліття, особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них.
Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки щодо неї, які ґрунтуються на їх кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини.
Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом.
Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування в майбутньому, та відповідатиме принципам розумності й справедливості.
Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття".

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що вона хоче позбавити батьківських прав свого батька, з яким в нею повністю відсутній родинний зв`язок, який не виконував по відношенню до неї батьківських обов`язків, не брав участі у її вихованні, в тому числі і для того, щоб в майбутньому батько не міг претендувати на будь-що, що їй може належати, наприклад, в порядку спадкування.
Суд визнає це достатнім вважати, що позивач звернулась за захистом своїх майнових та особистих немайнових прав, які можуть бути порушені, якщо між нею та відповідачем буде збережений правовий зв`язок як батька і повнолітньої доньки, на який, за переконанням позивачки, він не має права, оскільки він не виконував по відношенню до неї жодного з батьківських обов`язків ні в дитинстві, ні в дорослому житті, а тому суд вважає, що їй не може бути відмовлено лише з тих підстав, що вона не має права на позов, оскільки досягла повноліття і втратила статус дитини.
Суд вважає, що право позивачки також не може бути обмежене лише з тих підстав, що її матір до її повноліття не скористалась наданим правом і не звернулась з таким позовом в її інтересах.
Позивач в дорослому віці самостійно прийняла цілком усвідомлене рішення про позбавлення батьківських прав батька, який не виконував і не виконує по відношенню до неї батьківські обов`язки.
Отже, суд доходить висновку, що позивач має право на звернення з таким позовом для захисту своїх прав, оскільки між нею та батьком, не дивлячись на досягнення нею повноліття, зберігаються юридичні зв`язки, які мають наслідком існування і певних прав та обов`язків, а відтак її інтерес в позові є цілком очевидним. 

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку, передбаченому законом.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не є порушенням статті 8 цієї Конвенції, якщо воно (а) здійснено згідно із законом, (б) відповідає одній чи кільком законним цілям, що визначені пунктом 2 статті 8 Конвенції, (в) є необхідними у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей, тобто підлягає оцінці судом на предмет законності, необхідності та пропоційності, відповідності його найкращим інтересам дитини.
Для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке підлягає оцінці судом на предмет законності, необхідності та пропоційності.
У цій конкретній справі суд не надає оцінку відповідності такого втручання найкращим інтересам дитини, позаяк позивачем у справі є повнолітня донька відповідача.
Для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача на сімейне життя має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. У такому випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167 СК України). Як зазначено вище норми СК України не містять положень, які б забороняли повнолітній особі звернутися з позовом про позбавлення її батька батьківських прав з посиланням на те, що батько не виконував стосовно неї в її дитинстві батьківських обов`язків.
На питання, чи відповідає втручання у право однієї із сторін цілям, про яке йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції, суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод позивачки і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.
Надаючи оцінку пропорційності такого втручання, суд визнає його пропорційним, вважає, що виходячи з балансу інтересів позивачки як доньки відповідача та самого відповідача перевагу слід надати інтересам позивача. Так, судом встановлено, що протягом дитинства позивачки до досягнення нею повноліття, а також після цього, відповідач як батько не цікавився її життям, проявляв повну байдужість до неї, самоусунувся від виконання будь-яких батьківських обов`язків, у результаті чого зв`язок доньки з батьком є повністю втраченим, позивачка не вважає відповідача батьком, фактично з ним не знайома, а тому не бажає, щоб у майбутньому батько мав якійсь майнові претензії до неї або мав право отримати майнові права (наприклад, в порядку спадкування). Суд вважає, що в такому випадку захист інтересів позивачки переважає над втручанням у право відповідача на сімейне життя і збереження юридичного зв`язку з донькою.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених доказів, проаналізувавши норми матерільного і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд доходить висновку, що відповідач свідомо тривало нехтував своїми батьківськими обов`язками з виховання доньки, самоусунувся від їх виконання, що свідчить про його винну, умисну поведінку, а тому наявні виключні обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконувала батьківських обов`язків - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його повнолітньої доньки, позов є обгрунтованим і підлягає задоволенню.

ІV. Розподіл судових витрат
На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки сплачений нею при зверненні з позовом судовий збір в розмірі 1212,00 грн.
Керуючись ст. 5, 12, 13, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позов задоволити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його доньки – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1212,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Представник позивача: адвокат Богданович Валентина Володимирівна, робоча адреса: м. Житомир, пл. Соборна, 1
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складений 05.06.2026.

Суддя О.В. Стрілецька