ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4897/26 Справа № 175/12756/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Гур`єва Людмила Миколаївна на заочне рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Краматорської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини (суддя першої інстанції Озерянська Ж.М.,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Краматорської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно її сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів її доходу щомісяця, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 27 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
Із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального прав, а також без врахування всіх обставин справи.
Скарга мотивована тим, що в процесі розгляду справи судом було встановлено, що: з 2019 року дитина проживає разом з батьком, мати з того ж часу фактично припинила спілкування з дитиною. Мати не бере участі у вихованні, лікуванні, навчанні та розвитку дитини, не надає добровільної матеріальної допомоги, не відвідує школу, не спілкується з педагогами, не цікавиться успіхами дитини. В житті свого сина, ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_2 відсутня з 2019 року.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування від 21.10.2024 №01-49/2216, зазначивши, що він носить рекомендаційний характер.
Суд першої інстанції безпідставно зазначив, що позивачем не з`ясовано, хто виховує другу дитину сторін – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та припустив, що між батьками могла існувати домовленість про «розподіл дітей».
ОСОБА_4 , просила рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2026 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного:
Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 листопада 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 936 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , після укладення шлюбу прізвище « ОСОБА_7 » було змінено на « ОСОБА_8 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб. (а.с. 9-10)
У шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . (а.с. 8)
Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 липня 2020 року, що набрало законної сили 11 серпня 2020 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 21 листопада 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 936.
Згідно довідки від 09 квітня 2022 року №1632-5000872683 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає за адресою АДРЕСА_1 , законним представником якого зазначено ОСОБА_9 . (а.с. 12)
Згідно довідки №81/17.04-19 від 30 липня 2024 року про фактичне місце проживання особи без реєстрації встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що вони фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 13)
Згідно довідки №987 від 11 липня 2024 року з Краматорської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №10 з профільним навчанням адміністрація Краматорської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 10 з профільним навчанням Краматорської міської ради Донецької області підтверджує факт відхилення ОСОБА_2 , матері хлопчика, від виховання сина ОСОБА_3 , учня 9-А класу, який навчається в ЗОШ № 10. Інформуємо про те, що шкільним життям сина займається виключно батько, ОСОБА_1 . Батько активно співпрацює з класним керівником 9-А класу та вчителями-предметниками, відвідує батьківські збори, здійснює постійний супровід сина. ОСОБА_2 за час навчання сина не відвідувала школу, не спілкувалася з класним керівником, учителями, не цікавилася життям сина. (а.с. 14)
Зі змісту довідки зі спортивного клуба «ТЕЦУ РЮ» виданої ОСОБА_1 , про те, що він з 2018-го року всіляко брав участь у вихованні сина ОСОБА_3 , спортсмена СК «Тецу Рю», а саме постійно спілкувався з тренером, цікавився успіхами сина, відвідував та підтримував ОСОБА_10 на змаганнях, брав на себе сплату фінансових витрат щодо участі сина у навчально-тренувальних зборах, членських внесків за тренування та участь у змаганнях, опікувався здоров`ям ОСОБА_10 , направляючи на щорічний медичний спортивний огляд. ОСОБА_11 , при підтримці батька, забезпечений всім необхідним приладдям для тренувань, завжди має чисту форму та охайний вигляд. Мати з 2021 року участь не приймала. (а.с. 16)
Згідно консультаційного висновку спеціаліста Центру спеціалізованої педіатричної допомоги від 08 травня 2024 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має вроджену ваду серця. (а.с. 20-22)
Згідно висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 від 21 жовтня 2024 року №01-49/2216 встановлено, що з 2019 року неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом зі своїм батьком, ОСОБА_1 , який займається його вихованням, навчанням, лікуванням, утриманням та розвитком; створив належні умови для проживання та отримання освіти. ОСОБА_1 пояснив, що мати, ОСОБА_2 з 2019 року не цікавилась життям свого сина, не виявляла жодного бажання займатись його вихованням, розвитком, добровільної матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надає; не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини; не проявляє до сина материнської турботи та уваги, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду; не бачиться з дитиною, не спілкується з ним, не дзвонить, не вітає з днем народження та зі святами, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, байдуже відноситься до майбутнього свого сина. Неповнолітній ОСОБА_11 , пояснив, що він не заперечує проти позбавлення батьківських прав його матері, ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що він не бажає з нею спілкуватись, мати йому не дзвонить, не цікавиться його шкільним життям, не вітає його з днем народженням та святами. На підставі вищевикладеного, враховуючи інтереси неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с. 74-75).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 зазначила, що сімейне життя складалося не дуже добре, відповідачка майже не приймала участі у вихованні дитини, більше часу дитині приділяв позивач. Дитина має захворювання, лікуванням займався також позивач. Припинилися сімейні відносини в 2019 році, дитина залишилася з позивачем, відповідачка повністю припинила спілкування з дитиною.
Свідок ОСОБА_3 пояснив, що вихованням займаються батько, бабуся та дідусь. Перестали спілкуватися з матір`ю коли йому було 9 років. До цих подій відповідачка жила в м. Краматорську, працювала хореографом. Пояснив, що лікуванням займався батько, мати не приймала участі. Матеріально утримання забезпечує батько. Щодо позбавлення батьківських прав - не заперечував.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
Проте, у справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом (див. пункти 48-49), з врахуванням підходів Верховного Суду (див. пункти 49, 55-57), закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є більш вищим ніж «вірогідність доказів».
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні, оскільки, як правильно було встановлено місцевим судом, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою.
Аналіз зібраних в матеріалах справи доказів не дає підстав вважати, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків.
На думку апеляційного суду даний спір ініційовано позивачем за для отримання в майбутньому відстрочки від призову під час мобілізації на підставі статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як батьку, який виховує дитину сам.
Доводи апеляційної скарги, стосовно не врахування місцевим судом висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьків сикх права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки даний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду при ухваленні рішення по суті позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 2 червня 2026 року.

Судді:          О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк