Справа № 638/13414/25
Провадження № 2/645/274/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року          місто Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді – Костіної І.Г.,
за участю секретаря судових засідань – Бугай К.О.,
представника позивача – Калашнюка С.А. /в режимі відеоконференція/, 
представника відповідача – ОСОБА_1 /в режимі відеоконференція/, 
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Київавтотрейд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ «Київавтотрейд», в інтересах якого діє представник -адвокат Калашнюк С.А., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 942 609, 48 грн. згідно попереднього договору купівлі-продажу № 0910/2023 від 23.10.2023р.; 26 614,36 грн. – 3% річних; 74 492,44 грн. - інфляційні нарахування; судовий збір- 15 655,74 грн.; та 104 372 грн. «гонорар успіху» за досягнення позитивного результату.
В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 09.10.2023 р. між ТОВ «Київавтотрейд» та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу № 0910/2023. Згідно п.1.1 даного договору сторони зобов`язуються в майбутньому укласти та належним чином оформити основний договір купівлі-продажу транспортного засобу, що на момент укладення договору є власністю продавця, а саме автомобіля «TOYOTA RAV 4» 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 на умовах та порядку визначених цим договором. Згідно п. 1.2 Договору вартість транспортного засобу на дату укладення основного договору купівлі-продажу склала 1 160 134 грн., що еквівалентно 30 370 доларів США. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що покупець сплачує продавцеві платежі у розмірі та строки визначені сторонами відповідно до умов цього договору. Додатком № 1 до попереднього договору купівлі-продажу № 0910/2023 від 09.10.2023 року встановлений та підписаний сторонами графік платежів. У відповідності до п.2.2 договору продавець зобов`язується в день сплати авансового платежу надати ТЗ у тимчасове користування покупцеві на умовах визначеним цим договором, що здійснюється шляхом укладання відповідного акту передачі ТЗ. Такий акт прийому – передачі був укладений 09.10.2023р. Представник позивача зазначає, що відповідачем станом на 01.07.2025р. було сплачено по договору у розмірі 19 491,1 доларів США. На 01.07.2025р. заборгованість по сплаті за автомобіль складає 18 178 долара США, що еквівалентно 763 480,20 грн. по курсу ПАТ КБ «Приват Банк» станом на 01.07.2025р.
В подальшому, представником позивача були збільшені позовні вимоги, у звязку з продовженням невиконання відповідачем ОСОБА_2 умов попереднього договору купівлі-продажу № 0910/2023 від 23.10.2023р. Таким чином, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 942 609, 48 грн. згідно попереднього договору купівлі-продажу № 0910/2023 від 23.10.2023р.; 26 614,36 грн. – 3% річних; 74 492,44 грн. - інфляційні нарахування; судовий збір- 15 655,74 грн.; та 104 372 грн. «гонорар успіху» за досягнення позитивного результату. 
Ухвалою суду від 27.08.2025 року відкрито провадження по справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
13.12.2025 р. представником ОСОБА_2 - адвокатом Таволжанським М.В. подано зустрічну позовну заяву до ТОВ «Київавтотрейд» в якій останній просив визнати недійсним Попередній договір купівлі-продажу № 0910/2023 від 09 жовтня 2023 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» та ОСОБА_2 . Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 785 862,51 грн., та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд» судові витрати. 
Ухвалою суду від 22.12.2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальність «Київавтотрейд» про визнання попереднього договору та додатку до нього недійсним повернуто заявнику.
21.01.2026 р. до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача Таволжанського М.В. надійшли додаткові пояснення у справі щодо уточнених позовних вимог. У поясненнях представник відповідача зазначає про відсутність підстав для стягнення заборгованості на підставі Попереднього договору купівлі-продажу № 0910/2023 від 09 жовтня 2023 року, оскільки він є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків для сторін. Як вважає представник відповідача підставами для відмови у задоволенні позовних вимог є те, що: по-перше, між сторонами фактично було укладено Договір найму-продажу, який в силу ст.705 та 799 ЦК України мусив бути нотаріально посвідчений, а за відсутності такого посвідчення договір є нікчемним; по-друге, додаток № 1 до «попереднього договору» не містить жодної погодженої істотної умови: ні предмету, ні ціни, зазначено дату укладення основного договору проте не здійснено відповідні дії; по-третє, позивач обрав неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
Так, за умовами п. 1.1 Попереднього договору «Сторони зобов`язуються в майбутньому, укласти та належним чином оформити Основний Договір купівлі-продажу транспортного засобу, що на момент укладання цього Договору є власністю Продавця, а саме автомобіль TOYOTA RAV4 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , на умовах і в порядку, визначених цим Договором». Ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Отже, попередній договір укладається з метою конкретизації саме строку, упродовж якого має бути укладено основний договір. Додатково, у попередньому договорі сторони можуть також погодити істотні умови основного договору, або ж визначити порядок погодження істотних умов, про що говориться також в абзаці 3 ч. 1 ст. 635 ЦК України. У Додатку № 1 до Попереднього договору визначено строк, коли буде укладено Основний договір – «09.10.2023 р.», але цього дня між сторонами жодного договору укладено не було. ТОВ «Київавтотрейд» до сьогоднішнього дня зберігає за собою право власності на автомобіль, який є предметом попереднього договору купівлі продажу.
Представник відповідача вказує, що хоча документ, підписаний 09.10.2023 року між ТОВ «Київавтотрейд» та ОСОБА_2 і має назву «Попередній договір купівлі-продажу», та з урахуванням прав та обов`язків сторін, змісту правовідносин фактично було укладено «Договір найму продажу», який за своєю суттю є класичним прикладом змішаного договору. Можливість укладання договору найму-продажу прямо передбачена цивільним кодексом України у статті 705 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 705 ЦК України: « 1. За договором найму-продажу до переходу до покупця права власності на переданий йому продавцем товар покупець є наймачем (орендарем) цього товару. 2. Покупець стає власником товару, переданого йому за договором найму продажу, з моменту оплати товару, якщо інше не встановлено договором. » Таким чином, до моменту переходу права власності на автомобіль до покупця ( ОСОБА_2 ) правовідносини між сторонами мають регулюватися спеціальними нормами законодавства, які стосуються найму (оренди) транспортного засобу, розміщеними у статтях 798-805 ЦК України. Відповідно до ч. 1-2 ст. 799 ЦК України, Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Договір між ТОВ «Київавтотрейд» та ОСОБА_2 не був нотаріально посвідчений і в судовому порядку дійсним не визнавався (що є обов`язковою умовою для застосування ч. 2 ст.220 ЦК України), а тому, як вважає представник відповідача, підлягають застосуванню положення частини 1 статті 220 ЦК України, відповідно до яких: у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Окрім того, зазначає, що у п. 1.1 Попереднього договору однозначно йде мова про предмет договору купівлі продажу: автомобіль TOYOTA RAV4 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_2 . Але, в той же час у самому проекті договору купівлі-продажу надано графік платежів, вже без визначення предмету, за який здійснюється оплата. Отже, із Додатку №1, долученого первісним позивачем до свого позову неможливо конкретизувати про який саме предмет договору купівлі-продажу йде мова і чи взагалі є цей предмет транспортним засобом. Що ж до ціни договору, як другої істотної умови договору купівлі-продажу варто вказати на частину 1 статті 691 ЦК України. Відповідно до вказаної норми покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов,- за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу Пунктом 1.2 Попереднього договору визначено, що «Вартість транспортного засобу на дату укладання Основного Договору купівлі-продажу складатиме 1 160 134 грн., що по курсу продажу ПАТ КБ «Приват Банк» 38,2 грн за 1 долар США становить 30 370 доларів США.» Отже, ОСОБА_2 погоджувалась сплатити грошові кошти на користь продавця у розмірі 30 370 дол. США, жодних інших витрат з боку покупця Попередній договір не містить. Також, представник відповідача звертає увагу суду, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмові у позові. Так, право власності на транспортний засіб, який був предметом «попереднього договору купівлі-продажу» належить позивачу, але фізично не перебуває у нього. Отже, виходячи із наслідків нікчемного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, ефективним способом захисту для позивача є пред`явлення віндикаційного позову, саме для повернення свого майна в натурі. Окрім того, просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн. 
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Калашнюк С.А. підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у позові. 
Представник відповідача – адвокат Таволжанський М.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та зазначав про відсутність підстав для стягнення заборгованості з відповідача.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1, 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Так, судом встановлено, що 09 жовтня 2023 року між позивачем — ТОВ «Київавтотрейд» та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу № 0910/2023, відповідно до п.1.1 якого сторони зобов`язались у майбутньому укласти та належним чином оформити Основний договір купівлі-продажу транспортного засобу, що на момент укладення даного договору є власністю Продавця, а саме автомобіль TOYOTA RAV4 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу сторонами було погоджено вартість транспортного засобу (1 160 134,00 грн., що по курсу продажу ПАТ КБ Приватбанк» 38,2 грн. за 1 долар США становить 30 370 доларів США), порядок та строки здійснення платежів, що підтверджується додатком №1 до договору, який містить детальний графік платежів із визначенням сум та строків їх сплати.
У відповідності до п.2.2 договору продавець зобов`язується в день сплати авансового платежу надати ТЗ у тимчасове користування покупцеві на умовах визначеним цим договором, що здійснюється шляхом укладання відповідного акту передачі ТЗ. 
Згідно п.5.1 договору у випадку ухилення покупця від укладення Основного договору, а саме невиконання умов даного договору, даний Договір на вимогу Продавця втрачає свою чинність, та покупець сплатить пеню у сумі 1% від вартості ТЗ, що вказана в п.1.2 даного Договору за кожен день порушення, починаючи від дати Повідомлення Продавцем про відсутність обставин, що перешкоджають укладанню Основного договору. 
Таким чином, сторони реально передбачали обов`язок сплачувати кошти ще до укладення Основного договору.
Згідно з актом прийому-передачі №1 до попереднього договору купівлі-продажу № 0910/2023 від 09 жовтня 2023 року позивач фактично передав відповідачу ОСОБА_2 транспортний засіб TOYOTA RAV4 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у тимчасове користування.
Відповідно до розрахунку, згідно попереднього договору від 09.10.2023р. , станом на 01.07.2025р. відповідачем було сплачено по договору суму у розмірі 19 491,1 доларів США. На 01.07.2025р. заборгованість відповідача по сплаті за автомобіль складає 18 178 долара США, що еквівалентно 763 480,20 грн. по курсу ПАТ КБ «Приват Банк» станом на 01.07.2025р. /а.с.19-20/.
У звязку із збільшенням позовних вимог, позивачем наданий до суду додатковий розрахунок згідно попереднього договору від 09.10.2023р., згідно якого станом на 31.10.2025р., заборгованість ОСОБА_2 за попереднім договором купівлі-продажу № 0910/2023 від 09.10.2023р. складає 22 475,74 доларів США, що по курсу 42,07 грн. за 1 долар США складає 942 609,48 грн., 26 614,36 грн.-3 % річних; 74 492,44 грн. - інфляційних нарахувань./а.с. 95-98/.
Судом встановлено, що відповідач прийняв транспортний засіб, користувався ним, однак належним чином не виконав прийняті на себе зобов`язання щодо внесення платежів згідно з погодженим сторонами графіком.
Так, відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Суд враховує, що згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При цьому сторони мають право укладати змішані договори, які містять елементи різних договорів.
Оцінюючи правову природу укладеного між сторонами договору, суд виходить не лише з його назви, а й зі змісту прав та обов`язків сторін, фактичної поведінки сторін та реального виконання договору.
На переконання суду, незважаючи на назву договору як попереднього, його умови свідчать про те, що сторони фактично погодили всі істотні умови правовідносин щодо передачі транспортного засобу, порядку його використання та здійснення платежів, а також приступили до виконання договору шляхом передачі транспортного засобу відповідачу та часткового виконання відповідачем грошових зобов`язань.
Так, умовами попереднього договору купівлі-продажу від 09.10.2023р. передбачено: передачу транспортного засобу відповідачу ОСОБА_2 у тимчасове користування; покладення на відповідача всіх ризиків пов`язаних з експлуатацією транспортного засобу; обов`язок страхування цивільної відповідальності особи; обов`язок здійснювати регулярні платежі згідно з графіком платежів; відповідальність за невиконання зобов`язань.
За таких обставин суд доходить висновку, що укладений між сторонами договір, незалежно від його назви, за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить елементи попереднього договору, договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору з розстроченням виконання грошового зобов`язання.
Факт не укладення сторонами Основного договору не спростовує виникнення між сторонами самостійного грошового зобов`язання, оскільки сторони фактично приступили до виконання договору, а відповідач прийняв транспортний засіб та фактично користувався ним.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки відповідач не виконала обов`язок щодо сплати платежів у строки та розмірах, визначених попереднім договором купівлі-продажу № 0910/2023 від 09.10.2023р. і графіком платежів згідно Додатку 1 до Договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.
Суд критично оцінює доводи представника відповідача ОСОБА_1 щодо нікчемності укладеного між сторонами договору та відсутності підстав для стягнення заборгованості з огляду на наступне.
Посилання представника відповідача на те, що укладений між сторонами договір фактично є договором найму-продажу транспортного засобу, який відповідно до ст. ст. 705, 799 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню, а у зв`язку з його відсутністю є нікчемним, суд вважає необґрунтованими.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. 
При цьому правова природа договору визначається не виключно його назвою, а змістом погоджених сторонами умов, обсягом прав та обов`язків сторін, а також фактичною поведінкою сторін при його виконанні. Суд повторно наголошує, що з аналізу умов укладеного між сторонами договору вбачається, що він містить елементи: попереднього договору, договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору з розстроченням виконання грошового зобов`язання.
Разом з тим, укладений між сторонами договір не є класичним договором найму-продажу у розумінні статті 705 ЦК України, оскільки сторони прямо визначили, що право власності на транспортний засіб залишається за продавцем до укладення Основного договору, а сам договір спрямований на подальше укладення основного договору купівлі-продажу після виконання відповідачем погоджених фінансових зобов`язань.
Суд також враховує, що між сторонами не виникли правовідносини оренди транспортного засобу у чистому вигляді, оскільки передання транспортного засобу відповідачу було нерозривно пов`язане з виконанням погодженого сторонами графіка платежів та подальшим набуттям права власності на транспортний засіб.
Крім того, навіть у випадку недодержання вимоги щодо нотаріального посвідчення правочину, сам по собі факт нікчемності правочину не звільняє сторону від обов`язку повернути отримане або відшкодувати вартість фактично одержаного майна чи вигоди від його використання відповідно до положень статті 216 ЦК України. 
Матеріалами справи встановлено, що відповідачка прийняла транспортний засіб за актом приймання-передачі; фактично володіла та користувалася транспортним засобом; здійснювала часткові платежі відповідно до погодженого сторонами графіка; не повернув транспортний засіб позивачу. Отже, поведінка відповідача свідчить про фактичне визнання нєю укладеного договору та прийняття його до виконання.
Також, суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у попередньому договорі погоджених істотних умов.
Так, пунктом 1.1 попереднього договору купівлі –продажу сторони чітко визначили предмет договору, а саме транспортний засіб TOYOTA RAV4, 2019 року випуску, із зазначенням державного номерного знака, VIN-коду, номера кузова та інших індивідуальних ознак транспортного засобу.
Пунктом 1.2 цього договору сторони погодили вартість транспортного засобу у розмірі 1 160 134 грн, що еквівалентно 30 370 доларів США, а додатком №1 до договору, визначено конкретний графік платежів із зазначенням строків здійснення платежів та сум платежів.
Таким чином, твердження відповідача про непогодження предмета та ціни договору спростовуються змістом самого попереднього договору купівлі-продажу та додатків до нього.
Посилання представника відповідача на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, також є безпідставними.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Право вибору способу захисту належить позивачу, а суд оцінює ефективність та належність обраного способу захисту з урахуванням характеру порушеного права та змісту спірних правовідносин.
У даному випадку позивач звернувся з вимогою саме про стягнення простроченої заборгованості за погодженим сторонами графіком платежів, що безпосередньо відповідає характеру порушення з боку відповідача, який не виконав взяті на себе грошові зобов`язання.
Доводи відповідача про необхідність пред`явлення віндикаційного позову є помилковими, оскільки наявність у позивача права власності на транспортний засіб не виключає можливості захисту порушеного права шляхом стягнення заборгованості за укладеним та фактично виконуваним сторонами договором.
За змістом ст.ст. 387, 388 ЦК України віндикаційний позов є речово-правовим способом захисту права власності та застосовується у випадках, коли майно перебуває у незаконному володінні особи, з якою власник не перебуває у зобов`язальних правовідносинах щодо цього майна.
Натомість у даній справі між сторонами існують саме договірні (зобов`язальні) правовідносини, що виникли на підставі укладеного між сторонами попереднього договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2023 року, акту приймання-передачі транспортного засобу та погодженого сторонами графіка платежів.
Судом встановлено, що транспортний засіб був переданий відповідачу безпосередньо позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору, тобто вибув із володіння власника за його волею та на підставі досягнутих сторонами домовленостей.
Отже, правовідносини сторін мають зобов`язальний характер, а тому застосування речово-правового способу захисту у вигляді віндикаційного позову не є єдиним або обов`язковим способом захисту порушеного права позивача.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що віндикаційний позов не застосовується у випадках, коли між сторонами існують договірні правовідносини щодо спірного майна, а захист прав сторони має здійснюватися в межах відповідного зобов`язання.
Суд враховує, що у даній справі позивач не ставить питання про витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння, а заявляє вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань.
Наявність у позивача права власності на транспортний засіб сама по собі не позбавляє його права вимагати належного виконання договірних зобов`язань, оскільки право власності та право вимоги у зобов`язанні є самостійними способами захисту цивільного права, які можуть існувати паралельно.
За таких обставин суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді стягнення заборгованості відповідає характеру спірних правовідносин, є ефективним та таким, що не суперечить вимогам закону.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором не виконувала, платежі вносила не у повному обсязі та з порушенням погодженого сторонами графіку, у зв`язку з чим станом на 31.10.2025 утворилась заборгованість у розмірі 22 475,74 доларів США, що за курсом 42,07 грн за 1 долар США становить 942 609,48 грн.
Розрахунок заборгованості підтверджується наданою стороною позивача довідкою про розрахунки між сторонами згідно Попереднього договору купівді-продажу № 0910/2023 від 09.10.2023р.
Суд враховує, що відповідач фактично отримала транспортний засіб, користується ним, однак у порушення умов договору не здійснила повної оплати його вартості, чим порушила права позивача як сторони зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, вимоги позивача про стягнення 3 % річних у розмірі 26 614,36 грн та інфляційних втрат у розмірі 74 492 грн є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають положенням статті 625 ЦК України.
Перевіривши наданий представником позивача у заяві про збільшення позовних вимог від 05.11.2025р. розрахунок, суд дійшов висновку, що він є арифметично правильним, відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства, а відповідачем не подано контррозрахунку або доказів помилковості наведених сум.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір.
Щодо стягнення з відповідача «гонорару успіху» в розмірі 104 372,00 грн, суд зазначає наступне.
Представником позивачем надано угоду № 04-06/2025 про надання правової допомоги від 04.06.2025р. в якій, у п. 4 погодженого сторонами «гонорару успіху» в розмірі 10% задоволеної суми судом.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ). При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
"Гонорар успіху" визначено договором про надання правничої допомоги як гонорар, який не включається у вартість надання послуг з правничої допомоги та виплачується адвокату після ухвалення судового рішення виключно у випадку позитивного вирішення справи для сторони.
Така винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі як "гонорар успіху", за своїм змістом і правовою природою не є ціною договору (платою за надані послуги) у розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, так як і не є професійною правничою допомогою в розумінні статті 137 ЦПК України, оскільки не є послугою адвоката та не відноситься до судових витрат.
Разом з тим, сам по собі факт погодження сторонами певного розміру гонорару не є безумовною підставою для покладення всієї відповідної суми на іншу сторону спору.
Суд бере до уваги, що дана справа не є справою виключної правової складності і не потребувала проведення експертиз, допиту значної кількості свідків чи здійснення значного обсягу процесуальних дій.
Суд також враховує, що заявлений до стягнення «гонорар успіху» у розмірі 104 372 грн становить значний відсоток від ціни позову та у даному випадку є надмірним щодо іншої сторони спору, що не відповідає критеріям розумності та співмірності.
При цьому суд виходить із необхідності забезпечення балансу між правом особи на компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу та недопущенням покладення на іншу сторону надмірного фінансового тягаря.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу у вигляді «гонорару успіху» до розміру, який є розумним, співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а саме до 25 000 грн.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг за договором— 942 609,48 грн; 3 % річних - 26 614,36 грн; інфляційних нарахувань - 74 492, 44 грн; судового збору у розмірі 15 655,74 грн. та «гонорару успіху» у розмірі 25 000 грн.
З огляду на встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 610, 612, 625, 628-629 ЦК України, ст.ст. 15,16, 81, 82, 133, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, 
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальність «Київавтотрейд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальність «Київавтотрейд» заборгованість за попереднім договором купівлі-продажу № 0910/2023 від 23.10.2023р. у розмірі 942 609 (дев`ятсот сорок дві тисячі шістсот дев`ять) грн. 48 коп., 3% річних – у розмірі 26 614 (двадцять шість тисяч шістсот чотирнадцять) грн. 36 коп.; інфляційні нарахування у сумі 74 492 (сімдесят чотири тисячі чотириста дев`ятсот дві) грн. 44 коп.; витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 655 (п`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) грн. 74 коп. та заявлений до стягнення «гонорар успіху» у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та проголошено 15.05.2026 року.

Відомості про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Київавтотрейд», ЄРДПОУ 43656377, адреса: 02105, м. Київ, вул. Павла Усенка, буд. 8, оф. 9;
Представник позивача:  адвокат Калашнюк Сергій Андрійович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 118 від 20.01.1994 року;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
Представник відповідача: адвокат Таволжанський Микола Володимирович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВЛ № 863 від 18.11.2016 року.

Суддя           І.Г. Костіна