ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 641/4899/20
провадження № 61-13494св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна установа «Інститут медичної радіології та онкології ім. С. П. Григор`єва Національної академії медичних наук України»; керівник підрозділу, доктор медичних наук, старший науковий співробітник, онкохірург вищої категорії ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року в складі судді Маньковської О. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Яцини В. Б.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної установи «Інститут медичної радіології та онкології ім. С. П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» (далі - ДУ «ІМРО НАМН України»); керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_2 про визнання дій лікаря незаконними та визнання порушення прав пацієнта, зобов`язання вчинення дій, визнання дій та бездіяльності медичної установи незаконною, стягнення з відповідачів відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що в період з 08 серпня 2018 року до 20 серпня 2018 року вона знаходилась на лікуванні в ДУ «ІМРО НАМН України» із діагнозом «Ca правої грудної залози». 09 серпня 2018 року їй була проведена хірургічна операція - радикальна мастектомія правої молочної залози з приводу злоякісного новоутворення по Маддену .
Операція була проведена лікарем ОСОБА_2 , який ввів її в оману, вказавши на необхідність проведення секторальної резекції з метою отримання матеріалу для проведення гістологічного дослідження, але замість цього, не отримавши від позивача добровільної інформованої згоди на проведення оперативного втручання, позивачу була повністю видалена права молочна залоза.
ОСОБА_1 вважала, що вказаними діями хірург ОСОБА_2 здійснив відносно неї фізичне та моральне насильство. При визначенні діагнозу в медичній документації були допущені виправлення. У зв`язку з неправильно встановленим діагнозом, їй був частково видалений великий грудний м`яз, молочна залоза, 10 лімфовузлів, в результаті проведеної операції вона стала калікою, особою з інвалідністю 2 групи.
Внаслідок зазначених дій їй було спричинено значну шкоду здоров`ю та каліцтво, порушено право на охорону здоров`я, зокрема, право на належну медичну допомогу та право на отримання достовірної інформації щодо стану свого здоров`я. Усі ці обставини, спричинили позивачу моральні та фізичні страждання, які викликали негативні зміни у її житті, щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, постійна тривога, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання від оточуючих, бажання уникати контактів. 
Наслідки перенесеного оперативного втручання призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, необхідність постійно терпіти біль, тривога з приводу майбутнього, розуміння того, що спричинену шкоду неможливо усунуті у повному обсязі.
Надалі лікарем ОСОБА_2 на неї був здійснений моральний тиск щодо подальшого проведення 03 вересня 2018 року лапароскопічної гістеректомії 1 типу (видалення матки із шийкою та яєчників), коли лікарем - онкохірургом ОСОБА_5 були видалені, на думку позивача, здорові репродуктивні органи.
ОСОБА_1 із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:
визнати незаконними дії ДУ «ІМРО НАМН України», керівника підрозділу ОСОБА_2 щодо неналежного надання медичної допомоги та визнати порушеними її права, надані Конвенцією та Конституцією України, права пацієнта;
визнати діагноз «Ca молочної залози» незаконним, непідтвердженим та зобов`язати ДУ «ІМРО НАМН України» зняти її з диспансерного нагляду;
стягнути з ДУ «ІМРО НАМН України», керівника підрозділу ОСОБА_2 компенсацію за спричинену моральну шкоду - 5 000 000,00 грн;
стягнути з ДУ «ІМРО НАМН України», керівника підрозділу ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану витратами на лікування, у розмірі 17 994,12 грн;
судові витрати покласти на ДУ «ІМРО НАМН України», керівника підрозділу ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції відхилив твердження позивача щодо неправильно встановленого діагнозу «Ca правої грудної залози» в ДУ «ІМРО НАМН України» та незаконного проведення 09 серпня 2018 року оперативного втручання. Такий висновок суду підтверджується висновками експертних досліджень.
Також суд критично оцінив доводи позивача щодо необґрунтованого проведення лапароскопічної гістеректомії 1 типу, адже згідно з висновками проведених судово-медичних експертиз, хірургічний метод лікування, який було застосовано до ОСОБА_1 , був цілком науково обґрунтованим, та повністю відповідав вимогам «протоколів надання медичної допомоги онкологічним хворим».
Аргумент ОСОБА_1 в тій частині, що їй не проводились будь-які лабораторні обстеження та діагностика перед операцією є необґрунтованим, оскільки згідно з висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи від 26 червня 2020 року № 385/19 вбачається, що 06 серпня 2018 року ОСОБА_1 був проведений загальнолікарняний консиліум. На підставі даних клініко-лабораторних та інструментальних обстежень, проведених у повному обсязі, було правильно та вчасно встановлено діагноз раку молочної залози.
Крім того, під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження пояснення позивача в тій частині, що гістологічний матеріал, що знаходиться в парафінових блоках, їй не належить, адже згідно з висновками молекулярно-генетичної експертизи від 28 вересня 2021 року № СЕ-19/121-21/14632-БД генетичні ознаки зразка клітин букального епітелію ОСОБА_1 збігаються з генетичними ознаками гістологічних матеріалів у вигляді парафінових блоків та на предметному склі. Це також спростовує твердження позивача щодо неналежності їй біоматеріалу, наданого на дослідження, в результаті секторальної резекції з пухлиною правої грудної залози.
Таким чином, оцінюючи в сукупності здобуті під час судового розгляду докази щодо твердження ОСОБА_1 про відсутність її добровільної інформованої згоди на проведення оперативного втручання 09 серпня 2018 року, суд оцінив їх критично, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Суд вважав, що позивач повною мірою була поінформована про операцію, можливі її ризики та ускладнення, і в цій частині законних прав та інтересів позивача не порушено.
Крім того, при прийнятті рішення суд врахував, що постановою Головного слідчого управління Національної поліції України від 26 листопада 2021 року кримінальне провадження за частиною першою статті 140 КК України закрите у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування. Вказана постанова позивачем не оскаржувалась, вона є чинною, не змінена та не скасована.
Суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо відшкодування компенсації моральної та майнової шкоди у зв`язку з неналежним наданням медичної допомоги працівниками медичної установи.
Зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.
Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача; вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.
У цій справі позивачем заявлено вимогу про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої лікарем ДУ «ІМРО НАМН України» ОСОБА_2 у зв`язку з наданням медичної допомоги неналежної якості, неправильно встановленим діагнозом, з неправомірним видаленням здорової молочної залози. При цьому позивач вказувала, що лікування не було з нею погоджене. Усі ці обставини, спричинили позивачу моральні та фізичні страждання, які визначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, постійна тривога, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання від оточуючих, бажання уникати контактів. Наслідки перенесеного оперативного втручання призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, необхідність постійно терпіти біль, тривога з приводу майбутнього, розуміння того, що спричинену шкоду неможливо усунуті у повному обсязі. 
Проте під час судового розгляду справи, з аналізу наявних в матеріалах справи письмових доказів, судом не встановлено обставин на підтвердження вказаних фактів. Отже, фактично в цій справі доводи позивача про надання їй лікарем відповідача неналежної медичної допомоги містять характер виключно припущень. 
Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Проте потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Водночас під час розгляду справи ОСОБА_1 не доведено належними доказами факт неправомірних дій відповідачів, завдання шкоди за участю відповідачів, як і той факт, що відповідачі є заподіювачами шкоди.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що медичним персоналом ДУ «ІМРО НАМН України» медична допомога ОСОБА_1 надана належної якості, неправомірності дій ДУ «ІМРО НАМН України» та лікаря ДУ «ІМРО НАМН ім. України» ОСОБА_2 при наданні медичної допомоги ОСОБА_1 судом не встановлено. Тому між діями відповідачів та ймовірним завданням шкоди ОСОБА_1 відсутній безпосередній причинний зв`язок та відсутня вина відповідачів у заподіянні шкоди позивачу.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; клопотання ОСОБА_1 , які подані ОСОБА_3 залишено без задоволення; рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування компенсації моральної та майнової шкоди у зв`язку з неналежним наданням медичної допомоги працівниками медичної установи, які регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та відповідними постановами Пленуму Верховного Суду України, які регулюють питання відшкодування шкоди.
Під час розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_1 була госпіталізована 08 серпня 2018 року до ДУ «ІМРО НАМН України», 09 серпня 2018 року позивачу проведене оперативне втручання. Згідно з висновками проведених судово-медичних експертиз від 29 березня 2019 року № 08-490/2018, від 26 червня 2020 року № 385/19, від 28 вересня 2021 року № СЕ-19/121-21/14632-БД, хірургічний метод лікування, який було застосовано до ОСОБА_1 , був цілком науково обґрунтованим, та повністю відповідав вимогам «протоколів надання медичної допомоги онкологічним хворим».
06 серпня 2018 року ОСОБА_1 проведений загальнолікарняний консиліум на підставі даних клініко-лабораторних та інструментальних обстежень, проведених у повному обсязі, було правильно та вчасно встановлено діагноз рак молочної залози. Тому доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що відповідачі не здійснили необхідну доопераційну діагностику обстежень є безпідставними.
Щодо доводів ОСОБА_1 про проведення радикальної мастектомії за Мадденом (повного видалення правої молочної залози) без її добровільної інформованої згоди на оперативне втручання, а також про порушення її права на отримання достовірної інформації про стан здоров`я, апеляційний суд вказав, що такі доводи є необґрунтованими. Як убачається з медичної карти стаціонарного хворого від 08 серпня 2018 року № 46020 у ОСОБА_1 08 серпня 2018 року було отримано «Інформовану добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення» (форма первинної облікової документації № 003-6/о, затверджена наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110). Вказана згода передбачала проведення операції в обсязі секторальної резекції правої молочної залози з подальшим виконанням радикальної мастектомії у разі інтраопераційного підтвердження діагнозу рак.
Допитаний в судовому засіданні онкохірург ОСОБА_2 , пояснив, що з пацієнткою ОСОБА_1 він особисто проводив бесіду, роз`яснював, що в процесі оперативного втручання може бути прийняте рішення про збільшення об`єму видалення тканин правої молочної залози, з повним її видаленням, інакше в подальшому це могло привести до розвитку місцевого рецидиву злоякісного процесу. Зазначене не заперечується позивачем, яка вказала в обґрунтуванні позову, що трепан-біопсію хірург ОСОБА_2 проводити відмовився, оскільки цей вид дослідження не є інформативним, що точний діагноз може бути встановлений лише при гістологічному дослідженні, з отриманням біоматеріалу при проведенні операції з секторальної резекції. Тому вони домовились з лікарем про проведення операції.
Крім того, апеляційний суд погодився з висновком про те, що висновок комісійної судово-медичної експертизи від 29 березня 2019 року № 08-490/2018, у якому вказано «комісія не виключає того, що ОСОБА_1 , ймовірно, не була своєчасно та детально інформована лікарями щодо обсягу хірургічного втручання, тобто, лікарі не приділили достатньої уваги щодо повного тлумачення клінічної ситуації, що склалась, та існуючих варіантів лікування при її захворюванні і не впевнились, чи вірно хвора зрозуміла запропоновану програму лікування» не ґрунтується на допустимих та належних доказах. Висновок комісійної судово-медичної експертизи від 29 березня 2019 року № 08-490/2018, у якому лише зазначено про неможливість виключити припущення щодо можливого несвоєчасного та неповного інформування ОСОБА_1 лікарями про обсяг хірургічного втручання, що не є встановленням факту відсутності її добровільної інформованої згоди на проведення діагностики, лікування, операції та знеболення.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що ухвала Комінтернівського районного суду від 15 липня 2024 року про задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_6 щодо витребування доказів постановлена згідно з нормами законодавства. Відповідно до статей 76, 84, 127 ЦПК України, врахувавши обґрунтовану неможливість відповідача самостійно отримати необхідні для розгляду справи докази, а також беручи до уваги необхідність забезпечення повного й всебічного розгляду справи, суд першої інстанції правомірно поновив пропущений процесуальний строк для звернення з відповідним клопотанням та задовольнив його.
Правовий аналіз наказу МОЗ України від 14 лютого 2012 року свідчить, що як на проведення діагностики та лікування, так і у разі необхідності - на оперативне втручання та знеболення пацієнтом з надання добровільної згоди заповнюється єдиний документ. Крім того, як пояснив свідок-хірург ОСОБА_2 в судовому засіданні в аналогічних випадках спочатку пацієнту проводиться секторальна резекція молочної залози, з експрес-біопсією, й, у випадку виявлення раку в гістологічному матеріалі, операція продовжується, з повним видаленням молочної залози. Таким чином, секторальна резекція молочної залози з подальшою мастектомією - є єдиною операцією, на проведення якої необхідним є отримання єдиної добровільної інформованої згоди від пацієнта.
За таких обставин апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують, що позивач була належним чином поінформована про проведення операції, можливі ризики та ускладнення, а також що у разі необхідності може бути прийнято рішення про розширення обсягу оперативного втручання шляхом видалення додаткових тканин правої молочної залози, включно з її повним видаленням. Додаткове отримання від пацієнта добровільної згоди на проведення мастектомії вимогами законодавства не передбачено.
Оскільки ОСОБА_1 не доведено належними доказами факт неправомірних дій відповідачів, завдання шкоди за участю відповідачів, як і той факт, що відповідачі є заподіювачами шкоди, тому апеляційний суд не вбачав підстав для скасування рішення суду та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної неналежним наданням медичної допомоги, каліцтвом та ушкодженням здоров`я.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_3 . Просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд першої інстанції в порушення норм ЦПК витребував та долучив до матеріалів справи докази на стадії судового розгляду, коли для таких процесуальних дій існує стадія підготовчого провадження. Суд апеляційної інстанції цього порушення не виправив. У цій справі суд першої інстанції не повинен був після закриття підготовчого провадження, на стадії судового розгляду, на четвертий рік розгляду справи витребувати та долучати до матеріалів справи наступні докази: оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 08 серпня 2018 року № 46020; оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 31 серпня 2018 року № 46020.; парафіновий блок № 36020-18; гістологічне скло; матеріали кримінального провадження № 12018220490004468 від 20 жовтня 2018 року у чотирьох томах. Саме на ці докази суд першої інстанції активно посилався в оскарженому судовому рішенні, зокрема, на матеріали кримінального провадження суд послався 11 разів, а на медичну картку стаціонарного хворого № 46020 - 5 разів. Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишив без змін, при цьому не дав відповідей на доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм ЦПК під час розгляду та задоволення клопотань відповідачів про витребування доказів;
з часу, коли відповідачі почали заявляти клопотання про витребування доказів на стадії судового розгляду, позивач та її представник у свою чергу також почали заявляти клопотання, зокрема про долучення доказів (відеозапису) від 03 липня 2024 року, про виклик свідка ОСОБА_7 від 03 липня 2024 року та про призначення судової почеркознавчої експертизи від 03 липня 2024 року. Проте всупереч принципу рівності сторін та принципу змагальності суд першої інстанції упереджено та виключно на користь відповідачів задовольнив всі їх клопотання, а у задоволенні всіх клопотань позивача відмовив. Суд апеляційної інстанції порушень не виправив та відмовив у задоволенні клопотань позивача;
після того, як суд з порушенням норм ЦПК України ухвалою від 11 жовтня 2023 року витребував оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 08 серпня 2018 року № 46020 виникла потреба у поданні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Так, серед документів цієї карти знаходиться «Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та проведення операції та знеболення» від 08 серпня 2018 року, на якій напроти графи «підпис», одразу під графою «згоден із запропонованим планом лікування», міститься підпис, який нібито належить ОСОБА_1 . Також на наступній сторінці цього документа знаходиться продовження форми медичної документації із назвою «Інформована добровільна згода на операцію та знеболення» від 08 серпня 2018 року, де внизу сторінки у графі «підпис пацієнта», поруч із графою «копію інформованої згоди отримав: пацієнт», міститься підпис, який нібито належить ОСОБА_1 . Проте вона не підписувала цього документа і не писала самостійно своє прізвище та ініціали. При цьому відповідачі не надавали їй цього документа для ознайомлення і підпису. Тому в позивача є всі підстави вважати, що цей документ підроблений і з`явився в матеріалах медичної карти після оперативного втручання 08 серпня 2018 року. За таких обставин після того, як надійшли витребувані всупереч норм ЦПК України документи, ОСОБА_1 заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для з`ясування того, чи дійсно підпис на вказаному документі належить позивачу. Проте ухвалою суду від 17 лютого 2025 року в задоволенні вказаного клопотання відмовлено з посиланням на те, що у матеріалах кримінального провадження вже є висновок експерта від 04 жовтня 2021 року № СЕ-19/111-21/31922-ПЧ, згідно з яким відповідь на питання про те, ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано підписи на документі «Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та проведення операції та знеболення» від 08 серпня 2018 року не виявилось можливим;
клопотання про призначення почеркознавчої експертизи було подане 03 липня 2024 року, а вирішене через півроку - 17 лютого 2025 року, а саме після витребування та надходження матеріалів кримінального провадження до суду. Тому складається враження, що суд першої інстанції з невідомих джерел нібито знав, що в матеріалах кримінального провадження буде висновок експерта щодо підпису. Сам по собі висновок експерта від 04 жовтня 2021 року 
№ СЕ-19/111-21/31922-ПЧ був складений у межах кримінального провадження, у той час як позивач просила суд призначити експертизу у цій справі та за матеріалами цивільної справи, а не за матеріалами кримінального провадження. При цьому, у судовому засіданні вона б надала усі необхідні зразки у достатній кількості. Які саме причини та проблеми стали перешкодою для експерта у кримінальному провадженні для підготовки висновку експерта невідомо, оскільки відповідний висновок складався під час досудового розслідування, а позивач не може клопотати про виклик експерта для допиту. Крім того, у висновку вказано, що експертиза проводилась з обмеженою кількістю експериментальних та умовно-вільних зразків, але відбирались вони органом досудового розслідування і ОСОБА_1 (яка не є фахівцем у сфері експертизи) було повідомлено, що їх має бути достатньо. Вказані обставини свідчать про необхідність призначити ще одну експертизу, щоб ОСОБА_1 надала достатню кількість зразків та для остаточного висновку про можливість дослідження підпису і почерку. Суд апеляційної інстанції цю позицію підтримав та не виправив порушення суду першої інстанції;
позивач також просила долучити до матеріалів справи відеозапис сюжету ТРК «Україна», в якому директор Інституту медичної радіології та онкології (директор відповідача) ОСОБА_8 сказав, що: «Винен він (тобто лікар ОСОБА_9 ) в одному, що не зробив офіційний запис». Зі змісту сюжету та запитань кореспондента видно, що під цією фразою директор має на увазі те, що лікар ОСОБА_2 (який лікував позивача) не отримав підпису від ОСОБА_1 про її згоду на хірургічне втручання. На цей відеозапис було також посилання позивача у додаткових письмових поясненнях, які подавались у 2021 році та є в матеріалах справи. З огляду на викладене позивач просила суд також викликати директора Інституту медичної радіології та онкології ОСОБА_10 для допиту як свідка. Проте суд у задоволенні відповідного клопотання відмовив. Разом з цим усі клопотання відповідачів про витребування доказів на стадії судового розгляду були задоволені. Апеляційний суд не виправив помилок суду першої інстанції й також відмовив позивачу у задоволенні клопотань;
суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку щодо відсутності порушених особистих немайнових прав ОСОБА_1 . Висновки судів є передчасними, зроблені з урахуванням відмови судів призначити судову почеркознавчу експертизу, а також на підставі доказів, які витребувані з порушенням норм ЦПК України;
ОСОБА_1 08 серпня 2018 року була впевнена, що лікар хірург ОСОБА_2 візьме лише біологічний матеріал для гістологічного дослідження в обсязі секторальної резекції, а не буде повністю видаляти органи. Власне про це, він її і повідомив перед оперативним втручанням. Проте після операції позивач виявила, що медичне втручання було здійснено не на маленькій ділянці молочної залози (як було її проінформовано), а повністю видалено молочну залозу та блок лімфатичних вузлів з правого боку. Отже, ОСОБА_1 не знала, що лікар-хірург ОСОБА_2 планував одразу видалити праву молочну залозу, без гістологічного дослідження. Тобто лікар-хірург не тільки не отримав згоди позивача на відповідні дії, а й фактично ввів її в оману щодо своїх планів стосовно методу лікування;
у висновку експерта № 08-490/2018 заначено, що «Експертна комісія не виключає того, що ОСОБА_1 ймовірно не була своєчасно та детально інформована лікарями щодо обсягу хірургічного втручання, тобто лікарі не приділили достатньої уваги щодо повного тлумачення клінічної ситуації, що склалася, та існуючих варіантів лікування при її захворюванні і не впевнилися, чи вірно хвора зрозуміла запропоновану програму лікування». Іншими словами висновком експерта підтверджено, що відповідачі не проінформували ОСОБА_1 про обсяг хірургічного втручання та не впевнилися, чи правильно вона зрозуміла метод лікування та чи надала на нього згоду. При цьому суди зазначили, що ОСОБА_2 пояснив, що з пацієнткою ОСОБА_1 проводилась бесіда та роз`яснювалось, що в процесі оперативного втручання може бути прийняте рішення про збільшення об`єму видалення тканин правої молочної залози, з повним її видаленням, інакше в подальшому це могло привести до розвитку місцевого рецидиву злоякісного процесу. Він особисто отримав від ОСОБА_1 добровільну згоду на оперативне втручання та подальше проведення мастектомії у випадку виявлення під час операції раку. Крім того, вона була попереджена про наслідки такої операції. Проте твердження лікаря є відвертою неправдою, адже жодних подібних роз`яснень ОСОБА_1 він не надавав;
законодавством України, з урахуванням підходу усіх цивілізованих країн, закріплено правове регулювання, відповідно до якого медичне втручання щодо певного пацієнта допускається, як правило, за його згодою. Зокрема, це передбачено статтею 43 Закону «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Принцип «інформованої згоди пацієнта на медичне втручання» неодноразово розглядався Європейським судом з прав людини. Обов`язок лікаря отримати від пацієнта інформовану добровільну згоду встановлено і підзаконними нормативними актами, зокрема Уніфікованим клінічним протоколом первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги «Рак молочної залози», який затверджений наказом МОЗ України від 30 червня 2015 року № 396. Виняток із індивідуальної свободи пацієнта погоджуватися чи відмовлятися від лікування встановлено частиною другою статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», а саме коли існує пряма загроза життю пацієнта і ця загроза призводить до неможливості з об`єктивних причин отримати відповідну згоду. Проте у ОСОБА_1 такої ситуації 08 серпня 2018 року не існувало. У цей день, лікар-хірург ОСОБА_2 міг спокійно взяти біологічний матеріал для гістології, зробити гістологічне дослідження, а потім за його результатами запитати у ОСОБА_1 чи бажає вона видаляти повністю молочну залозу. При цьому в разі відмови позивача від лікування ОСОБА_2 міг скористатись механізмом, передбаченим частиною третьою статті 43 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» та отримати у неї письмове підтвердження відмови від лікування. Оскільки жодної прямої загрози життю і здоров`ю 08 серпня 2018 року для ОСОБА_1 не існувало, тому лікар не міг самостійно (без згоди пацієнтки) вирішувати чи видаляти повністю орган;
обґрунтовуючи судові рішення суди фактично вигадали нові категорії, яких не існує ні у нормах законодавства, ні у медичній практиці, а саме «єдина операція» та «єдина інформована добровільна згода». Жодним нормативним актом та медичним протоколом не передбачено того, що секторальна резекція та радикальна мастектомія проводяться нерозривно в часі та є «єдиними». Крім того, жодна з судових медичних експертиз, які наявні у матеріалах справи подібного висновку та подібних категорій не містить. Завданням секторальної резекції є потреба впевнитись (діагностувати) чи дійсно є ракові клітини, після чого, у разі якщо такі дійсно є, згідно з вимогами Уніфікованого клінічного протоколу № 396, лікар має запропонувати пацієнту вибір між видаленням органів чи їх збереженням. При цьому, ОСОБА_1 надала згоду виключно на секторальну резекцію, а на проведення радикальної мастектомії позивач згоди не надавала і лікар такої згоди не запитував. Більше того, перед секторальною резекцією ОСОБА_1 наголошувала лікарям, з якими спілкувалась, що їй нічого видаляти не потрібно, адже вона з цим не примириться і не зможе так жити;
отже, висновки судів про відсутність порушених немайнових прав ОСОБА_1 є помилковими, адже очевидно, що відповідачі порушили її право на приватне життя в аспекті права вибору методу лікування. ОСОБА_1 перед проведенням секторальної резекції 08 серпня 2018 року однозначно заявляла лікарям, що не бажає лікуватись методом видалення органів, але її воля була повністю проігнорована;
відповідачі не здійснили усіх необхідних передопераційних обстежень, щоб впевнитись чи дійсно у ОСОБА_1 є рак молочної залози і чи дійсно діагноз підтверджено. Зокрема, лікар ОСОБА_2 не захотів провести трепан-біопсію молочної залози, що зазвичай використовується за наявності підозри на ракові клітини. Натомість лікар повідомив позивачу, що трепан-біопсія неінформативна і потрібно зробити секторальну резекцію. Секторальна резекція завершилась повним видаленням органу та лімфовузлів;
суд першої інстанції з посиланням на матеріали витребуваного кримінального провадження вказав, що 06 серпня 2018 року ОСОБА_1 був проведений загальнолікарняний консиліум. На підставі даних клініко-лабораторних та інструментальних обстежень, проведених у повному обсязі, було правильно та вчасно встановлено діагноз рак молочної залози. Проте, що таке загальнолікарняний консиліум та які саме клініко-лабораторні та інструментальні обстеження було здійснено, суд не зазначив;
у медичній карті ОСОБА_1 є відомості про виправлення стадії онкологічного захворювання з Т2 на Т1. Коли та ким було виправлено стадію захворювання невідомо, але це свідчить про те, що лікарі не були впевнені у правильності діагнозу. Тим більше, згідно з відомостями медичної карти ОСОБА_1 діагноз нібито підтвердився лише 06 листопада 2018 року, після проведення патологогістологічного дослідження в КНП «Обласний центр онкології», тобто на третій місяць після видалення органу. Менше з тим, зміна цих стадій не має особливого значення, адже як на стадії Т1, так на стадії Т2 здійснюється органозберігальна операція, а не радикальна мастектомія за Маденом, про що зазначено у Локальному протоколі надання медичної допомоги хворим на злоякісні новоутвори від 03 жовтня 2017 року, затвердженому на засіданні вченої ради ДУ «ІМРО НАМН України»;
матеріали справи містять суперечності в частині номеру парафінових блоків із гістологічним матеріалом позивача, що свідчить про намагання відповідачів приховати справжній біологічний матеріал позивача;
ОСОБА_1 зазнала страждань у зв`язку з каліцтвом тіла та обманом лікарів щодо запланованого методу лікування. Спочатку вона отримала шок від слів лікаря, що у неї нібито рак. Потім, 08 серпня 2018 року, маючи впевненість, що лікар ОСОБА_2 здійснить лише секторальну резекцію, прокинулась після наркозу та виявила відсутність правої молочної залози та лімфовузлів. Була шокована тим фактом, що лікар зробив видалення органів, не запитавши дозволу на такі дії. Реакція на спотворене без її згоди тіло була жахливою. Ще більшого жаху викликала новина від лікаря ОСОБА_2 , що відтепер їй також доведеться видалити репродуктивні органи, що матиме наслідком відсутність дітей. Позивачу довелось вживати антидепресанти, щоб якось полегшити самопочуття. Починаючи з 08 серпня 2018 року і до цього часу, ОСОБА_1 живе з почуттям ображеної гідності, адже її обманом змусили зробити операцію і видалили орган без її дозволу. Отже, між діями відповідачів та стражданнями ОСОБА_1 є прямий причинно-наслідковий зв`язок, а позивач має право на отримання відшкодування моральної шкоди;
суди не врахували висновки які викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, а тому безпідставно відмовили у задоволенні позовних вимог;
крім того, відсутній висновок щодо застосування норм права в подібних правовідносин, а тому існує потреба сформувати висновок щодо застосування норм права стосовно питань: 1) який строк встановлено нормами ЦПК України відповідачу для подання доказів?; 2) чи повинен суд розглядати клопотання відповідача про витребування доказів, якщо таке клопотання подане з пропуском строку, встановленого частиною третьою статті 83 ЦПК України, після закриття підготовчого провадження та за умови, що відповідач не подав відзиву у справі? 3) чи має право відповідач заявляти клопотання про витребування доказів, якщо він не подав відзиву на позов та не зазначив у відзиві, що у нього є складнощі в отриманні певних доказів?
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У грудні 2025 року до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
неправильне застосування норм процесуального права ЦПК України як підстави касаційного оскарження не передбачено. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, посилається на те, що суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норм саме процесуального права;
відповіді на звернення позивача до всіх можливих інстанцій (департамент охорони здоров`я, прокуратуру, слідчі органи, керівництва інституту) не містять доказів, які б свідчили на користь обґрунтованості вимог позивача;
посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини не є релевантним і не можуть бути доказами на користь позивача;
клопотання ОСОБА_1 щодо витребування доказу (відеозапису сюжету ТРК «Україна») не має доказового значення для справи. Тому відповідне клопотання обґрунтовано не було задоволено судом. При цьому директор інституту на відеозаписі не констатував факт відсутності згоди та не міг її констатувати, адже відповідні обставини потребували проведення службової перевірки. Надаючи інтерв`ю журналістам, коментуючи ситуацію, яка виникла, директор не констатував відсутність згоди, а загально зазначив про те, що у разі відсутності згоди хворого на проведення лікування сама відсутність такої згоди є порушенням;
вимоги позивача є надуманими, не обґрунтовані належним чином, а тому суди попередніх інстанцій правильно відмовили в їх задоволенні;
належним доказом у цій справі є конкретний висновок комісії експертів, який міститься у матеріалах справи. Протягом більше ніж трьох місяців (з 20 грудня 2018 року до 29 березня 2019 року) 5 висококваліфікованих спеціалістів-експертів із вищою медичною освітою, зі значним стажем роботи за фахом вивчали матеріали справи та дійшли одностайного висновку про те, що діагноз позивачу встановлено правильно;
за даними медичної документації позивача на підставі клінічно-лабораторного обстеження експертами був встановлений онкологічний діагноз рак правої молочної залози, в зв`язку з чим хворій було проведене оперативне втручання в об`ємі спочатку - секторальна резекція правої молочної залози з експрес-діагностикою пухлини. У процесі оперативного втручання лікарями було прийняте обґрунтоване рішення про збільшення об`єму видалення тканин правої молочної залози, а саме проведення радикальної мастектомії за Мадденом, тобто її повного видалення. Після проведення в лікувальному закладі гістологічного дослідження препарату правої молочної залози була виявлена інвазивна карцинома переважно скіррозної будови, що було достовірно підтверджено результатами дослідження наданих препаратів лікарем паталого-анатомом, проведеним в рамках цієї експертизи була встановлена «будова інфільтруючого низкодиференційованого залозистого раку з вираженим фіброзним компонентом - «скіррозная форма». Експерти вказували на те, що за даними спеціальної літератури і загального медичного досвіду, це захворювання є смертельно небезпечним та у разі ненадання своєчасної та адекватної медичної допомоги в повному обсязі, швидко призводить до настання загрозливих для життя ускладнень, інвалідізації та смерті людини. Отже, онкологічне захворювання - рак молочної залози, яке було діагностовано у ОСОБА_1 в ДУ «ІМРО НАМН України» надалі було підтверджено висновками експертів. Тому претензії позивача до відповідачів щодо діагнозу є безпідставними;
оперативне лікування виконано згідно з чинним протоколом, а тому і в цій частині обвинувачення відповідачів зі сторони позивача є необґрунтованими;
твердження ОСОБА_1 про те, що вона не надавала згоди на оперативне втручання, а за результатами оперативного втручання їй видалили абсолютно здорові органи, а її лікування не відповідало протоколам, затвердженим МОЗ України від 17 вересня 2007 року № 554, не відповідає дійсності. Будь-яких порушень чинних інструкцій про лікування онкохворих, а також відомостей щодо існування у позивача протипоказань до застосування саме такого методу хірургічного лікування не виявлено. Методика лікування, яка була застосована для лікування ОСОБА_1 має безперечно наукову основу та відповідає вимогам доказової медицини;
використання в експертному висновку припущення того, що ОСОБА_1 ймовірно не було своєчасно та детально інформовано щодо обсягу хірургічного втручання, не може достовірно підтверджувати факт, що її дійсно не було повідомлено про ці обставини. При цьому ймовірність (припущення) не може бути покладене в основу судового рішення, вважатись достовірним та належним доказом в розумінні статті 78 ЦПК України;
у судовому засіданні лікаря ОСОБА_2 , який проводив операцію, допитано як свідка. Надані в судовому засіданні пояснення є доказом безпідставності претензій позивача та законності рішень, ухвалених судами;
ОСОБА_1 було відомо, що медична карта містить підпис-згоду, а в межах кримінального провадження призначалась і проводилась почеркознавча експертиза. У кримінальному провадженні стосовно обставин, на які посилається позивач, були проведені відповідні експертизи. Проте вина відповідачів, ні інших працівників медичної установи не встановлена. При цьому постанова Головного слідчого управління Національної поліції України про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінчення строків проведення слідчих дій ОСОБА_1 не оскаржувалась;
позивач не довела належними доказами факт неправомірних дій відповідачів, а також того, що ними чи за їхньої участі позивачу завдано шкоду, яка заподіяна неналежним наданням медичної допомоги, каліцтвом та ушкодженням здоров`я.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 641/4899/20 та витребувано справу з суду першої інстанції.
У листопаді 2025 року матеріали справи № 641/4899/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 05 листопада 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 363/3231/18, від 14 березня 2018 року в справі № 537/4429/15-ц, від 21 липня 2021 року в справі № 572/3616/19; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що згідно з медичною картою стаціонарного хворого ОСОБА_1 з 08 серпня 2018 року до 20 серпня 2018 року перебувала на лікуванні в ДУ «ІМРО НАМН України» з діагнозом «Ca правої грудної залози». 
09 серпня 2018 року позивачу проведена хірургічна операція - радикальна мастектомія правої молочної залози з приводу злоякісного новоутворення по Маддену.
З 31 серпня 2018 року до 06 вересня 2018 року ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні в ДУ «ІМРО НАМН України», де їй 03 вересня 2018 року проведена лапароскопічна гістеректомія 1 типу (видалення матки з шийкою та яєчників).
Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань відкрито кримінальне провадження за частиною першою статті 140 КК України щодо невиконання та неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого. У межах досудового розслідування, яке внесене до Реєстру від 20 жовтня 2018 року за № 12018220490004468 були призначені та проведені судові експертизи.
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 29 березня 2019року № 08-490/2018 (за матеріалами кримінального провадження) ОСОБА_1 була госпіталізована 08 серпня 2018 року до ДУ «ІМРО НАМН України» з діагнозом «Ca правої грудної залози, р Т1N0 М0, ст. 1А», де 09 серпня 2018 року їй було проведене оперативне втручання: спочатку - секторальна резекція правої молочної залози з експрес-діагностикою пухлини. В процесі оперативного втручання лікарями було прийняте обґрунтоване рішення про збільшення об`єму видалення тканин правої молочної залози, а саме - проведення радикальної мастектомії за Мадденом - тобто її повного видалення.
Онкологічне захворювання - рак молочної залози, яке було діагностовано у ОСОБА_1 в ДУ «ІМРО НАМН України» було підтверджено. Діагноз пацієнту ОСОБА_1 був встановлений в лікувальному закладі на підставі клініко-інструментальних та патогістологічних даних, що повністю відповідає протоколу надання медичної допомоги онкологічним хворим, що затверджено наказом МОЗ України від 17 вересня 2007 року № 554.
На підставі того, що виявлена у ОСОБА_1 форма захворювання є гормонозалежною, тобто, процес росту ракових клітин в неї напряму залежав від гормонопродуктуючої функції статевих залоз (яєчників), їй було рекомендовано, а в подальшому, 03 вересня 2018 року, проведена лапароскопічна гістеректомія 1 типу (видалення матки з шийкою та яєчників). Ця методика, а саме лапараскопічний доступ, був обраний лікарями, як найменш травматичний для пацієнта. Хірургічний метод лікування, який було застосовано до ОСОБА_1 , був цілком науково обґрунтованим та повністю відповідав вимогам «протоколів надання медичної допомоги онкологічним хворим».
Експертна комісія зазначила, що у медичній документації (копія медичних карт стаціонарного хворого) є декілька виправлень, які стосуються стадії онкологічного захворювання («Т2-Т1»), встановленого у ОСОБА_1 . Також в матеріалах є висновок консиліуму лікарів, з якого відомо, що первинно встановлена у хворої стадія захворювання на рак «Т2» було змінено на стадію «Т1».
Разом з тим, експертна комісія не вбачала в цьому суттєвого порушення, оскільки оцінка розмірів пухлини за різними методами діагностики може відрізнятись. До того ж, остаточний діагноз за символом «Т» (пухлина) може бути виставлений лише на підставі гістологічного дослідження.
Діагноз, встановлений ОСОБА_1 в ДУ «ІМРО НАМН України», був повністю обґрунтований, обстеження хворої, яке було проведено в лікувальному закладі, в цілому відповідало вимогам протоколів медичної допомоги онкологічним хворим, тактика лікування хворої була обрана правильно, підстав вважати, що післяопераційний догляд пацієнта здійснювався не в достатньому обсязі, у комісії експертів також немає. Будь-яких порушень чинних інструкцій про лікування онкологічних хворих, а також відомостей щодо існування у ОСОБА_1 протипоказань до застосування саме такого методу хірургічного лікування в наданій медичній документації не виявлено.
Разом з тим, комісія не виключила того, що ОСОБА_1 , ймовірно, не була своєчасно та детально інформована лікарями щодо обсягу хірургічно втручання, тобто лікарі їй не приділили достатньої уваги щодо повного тлумачення клінічної ситуації та існуючих варіантів лікування при її захворюванні і не впевнилися чи вірно хвора зрозуміла запропоновану програму лікування.
Відповідно до висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи від 26 червня 2020 року № 385/19 вбачається, що 06 серпня 2018 року ОСОБА_1 був проведений загальнолікарняний консиліум, до складу якого входив онкохірург, лучовий терапевт, хіміотерапевт та були виставлені показники до оперативного втручання, тобто, в обсязі секторальної резекції з пухлиною правої грудної залози з експресдіагностікой пухлини.
На підставі даних клініко-лабораторних та інструментальних обстежень, проведених у повному обсязі, було правильно та вчасно встановлено діагноз раку молочної залози, який у подальшому, в тому числі і в ході виконання цієї судово-медичної експертизи, підтверджений даними мікроскопічного дослідження післяопераційного матеріалу. Медична допомога, в тому числі і оперативне втручання та післяопераційний догляд, не була протипоказаною, відповідала встановленому діагнозу та вимогам «Уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги «Рак молочної залози», затвердженому наказом МОЗ України від 30 червня 2015 року № 396.
Методика, що була застосована для лікування хворої ОСОБА_1 має безперечно наукову основу та відповідає вимогам доказової медицини.
У наданих Медичних картах стаціонарного хворого № 46020 міститься, відповідним чином оформлені: Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та знеболення та на проведення операції та знеболення, Інформована добровільна згода на операцію та знеболення, із зазначенням обсягів оперативних втручань.
При проведенні іммуногістохімічного дослідження від 21 серпня 2018 року № 775 встановлено, що видалена злоякісна пухлина молочної залози є гормоночутливою. Така характеристика пухлини вимагає застосування хімічної або хірургічної кастрації для пригнічення дії гормонів та тривалої гормональної терапії. З огляду на вік пацієнтки (45 років), прийняття рішення на користь хірургічного втручання (екстирпації матки з додатками), у даному випадку було обґрунтованим та більш доцільним.
У цьому клінічному випадку, за наявності невеликих розмірів пухлинного утворення в молочній залозі, що унеможливлювало проведення пункційної біопсії та адекватної трепан-біопсії, рішення щодо виконання секторальної резекції з експрес-біопсією було правильним та обґрунтованим.
Виходячи з Протоколу операції, даних попереднього обстеження, проведення менш травматичної операції порушувало би онкологічні принципи абластики та антибластики, що, в свою чергу, у подальшому могло привести до розвитку місцевого рецидиву злоякісного процесу.
За онкологічними принципами, при виконанні хірургічного втручання, видалення всіх регіонарних лімфатичних вузлів є обов`язковим, з їх подальшим морфологічним дослідженням на наявність метастазів. Хворій ОСОБА_1 оперативне втручання в обсязі радикальної мастектомії за Мадденом з правої сторони із регіонарною лімфодисекцією (видалення 10 вузлів) було виконано правильно у відповідності до вимог Уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги «Рак молочної залози», затвердженому наказом МОЗ України від 30 червня 2015 року № 396.
Зафіксовані на фотографіях зміни в ділянці післяопераційної рани, найбільш ймовірно, були обумовлені характером та об`ємом хірургічного втручання. Після операційний період проходив добре, хвора виписана у задовільному стані.
Остаточний діагноз за класифікацією TNM встановлюється виключно після видалення первинної пухлини та її макро - мікроскопічного дослідження. Після оперативного втручання та відповідного дослідження проводиться рестадіювання злоякісного процесу і встановлення точного діагнозу.
З огляду на це, ОСОБА_1 на час проведення операційного втручання, не могла бути інформована про стадію онкологічного захворювання.
Під час клініко-інструментального (УСД, мамографія) обстеження було запідозрена наявність злоякісного новоутворення у правій молочній залозі, і, як заключний етап діагностики, призначено та проведено секторальну резекцію молочної залози з експрес-біопсією.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи гістологічного матеріалу ОСОБА_1 від 20 березня 2020 року № 26 новоутворення у наданих фрагментах тканини молочної залози гістологічна будова - інфільтруюча низькодиференційована карцинома з вираженим фіброзним компонентом - скіррозна форма. Вогнищевий крововилив, без клітинної реакції.
Висновком судової молекулярно-генетичної експертизи від 28 вересня 2021року № СЕ-19/121-21/14632-БД встановлено, генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка букального епітелію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (об`єкт № 1.1).
Встановлено генетичні ознаки (ДНК-профілі) фрагменту біологічного матеріалу з фрагменту парафінового блоку (об`єкт № 3.1), фрагментів біологічного матеріалу з фрагментів парафінових блоків з бирками з написами: «18029-30/18», «18029-30Раб» (об`єкти № 2.1 та № 4.1), фрагменту біологічного матеріалу з предметного скла з гістологічним матеріалом з биркою з написом: «р 18029-30/18» (об`єкт № 5.1).
Генетичні ознаки (ДНК-профілі) фрагменту біологічного матеріалу з фрагменту парафінового блоку (об`єкт № 3.1), фрагментів біологічного матеріалу з фрагментів парафінових блоків з бирками з написами: «18029-30/18», «18029-30/18Раб» (об`єкти №2.1 та № 4.1), фрагменту біологічного матеріалу з предметного скла з гістологічним матеріалом з биркою з написом: «р 18029-30/18» (об`єкт № 5.1), збігаються між собою та з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (об`єкт № 1.1).
Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак фрагменту біологічного матеріалу з фрагменту парафінового блоку (об`єкт № 3.1), фрагментів біологічного матеріалу з фрагментів парафінових блоків з бирками з написами: «18029-30/18», «18029-30/18Раб» (об`єкти № 2.1 та № 4.1), фрагменту біологічного матеріалу з предметного скла з гістологічним матеріалом з биркою з написом: «р 18029-30/18» (об`єкт № 5.1), та зразка букального епітелію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (об`єкт № 1.1), складає 4,47х1035. Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше, ніж у 1 з 223 децильйонів осіб (2,23 х 1035)».
Згідно з медичною картою стаціонарного хворого від 08 серпня 2018 року № 46020 ОСОБА_1 , 08 серпня 2018 року отримана Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення (форма первинної облікової документації № 003-6/o, затверджена наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110) на проведення операції в обсязі секторальної резекції правої грудної залози, при інтраопераційному підтвердженні діагнозу рак - радикальна мастектомія.
Відповідно до судово-почеркознавчої експертизи від 04 жовтня 2021 року 
№ СЕ-19/111-21/31922-ПЧ установлено, що вирішити запитання, ким, ОСОБА_1 чи іншою особою виконано підпис в графі «Копію інформованої згоди отримав: пацієнт___» у наданій на дослідження Інформованій добровільній згоді на операцію та знеболення від 08 серпня 2018 року (медична карта стаціонарного хворого від 08 серпня 2018 року № 46020), не виявилось можливим.
Вирішити питання, ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано підпис в графі «Я, ОСОБА_1 , згоден з запропонованим планом лікування 08.08.2018року (підпис)» у наданій на дослідження Інформованій згоді пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення від 31 серпня 2018 року (медична карта стаціонарного хворого від 08 серпня 2018 року № 46020), не виявилось можливим.
Такі висновки були зроблені, оскільки при проведенні порівняльного дослідження, підписів від імені ОСОБА_1 з наданими зразками підпису ОСОБА_1 , у кожному випадку порівняння, не встановлено сукупності суттєвих збіжних або стійких розбіжних почеркових ознак, достатньої для позитивного або негативного висновку про тотожність (зображення 2-7 ілюстративної таблиці, що додається до висновку експерта). Крім того, це обумовлено простотою будови досліджуваних підписів та зразків, а також тим, що порівняльне дослідження підписів від імені ОСОБА_1 проводилось лише з обмеженою кількістю експериментальних та умовно-вільних зразків підпису ОСОБА_1 .
Постановою Головного слідчого управління Національної поліції України від 26 листопада 2021 року кримінальне провадження за частиною першою статті 140 КК України закрите у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання незаконними дій ДУ «ІМРО НАМН України», керівника підрозділу ОСОБА_2 щодо неналежного надання медичної допомоги, визнання порушеними прав пацієнта; про визнання діагнозу незаконним, непідтвердженим та зобов`язання ДУ «ІМРО НАМН України» зняти позивача з диспансерного нагляду
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див., зокрема, постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу.
Належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту має присікати порушення цивільних прав та/або інтересів чи відновлювати їх.
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду ОСОБА_1 , крім іншого, просила визнати незаконними дії ДУ «ІМРО НАМН України», керівника підрозділу ОСОБА_2 щодо неналежного надання медичної допомоги, визнати порушеними її права пацієнта, а також визнати діагноз незаконним, непідтвердженим і зобов`язання ДУ «ІМРО НАМН України» зняти її з диспансерного нагляду;
суди вважали вказані вимоги ОСОБА_1 безпідставними, оскільки позивач не довела їх обґрунтованість належними та достатніми доказами;
проте суди не врахували, що належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту має присікати порушення цивільних прав та/або інтересів чи відновлювати їх;
тому належним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є саме вимога про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та/або майнову шкоду, завдану витратами на лікування, відновлення після оперативного втручання та інше. Водночас вимоги про визнання незаконними дій відповідачів щодо неналежного надання медичної допомоги, визнання порушеними прав пацієнта; про визнання незаконним, непідтвердженим та зобов`язання ДУ «ІМРО НАМН України» зняти позивача з диспансерного нагляду не є належними, адже їх задоволення не призводить до відновлення прав ОСОБА_1 .
За таких обставин судам слід було відмовити у задоволенні цих позовних вимог саме у зв`язку з обранням неналежного способу захисту. Тому судові рішення у відповідній частині слід змінити у мотивувальній частині.
Щодо позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та майнову шкоду, завдану витратами на лікування, які пред`явлені до керівника підрозділу ОСОБА_2 . 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22).
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 463/6510/18 (провадження № 61-12973св21) вказано, що « … суди встановили, що внаслідок порушення працівниками Комунальної 3-ї міської клінічної лікарні міста Львова, зокрема ОСОБА_6 , своїх посадових обов`язків та надання некваліфікованої медичної допомогиОСОБА_7 остання померла, у зв`язку з чим чоловік померлої ОСОБА_1 і її син ОСОБА_2 (який унаслідок таких дій працівників лікарні став особою з інвалідністю з дитинства) зазнали, зазнають і будуть зазнавати глибоких моральних страждань через втрату близької їм людини - дружини і матері для малолітньої дитини, яка потребує особливого материнського піклування, а тому дійшли висновку про наявність підстав для компенсації моральної шкоди. При визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди суди врахували засади розумності та справедливості. Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів про наявність підстав для стягнення з лікарні на користь позивачів компенсації моральної шкоди, однак вважає за необхідне змінити мотиви судових рішень з таких підстав. Суди встановили, що ОСОБА_6 є акушером-гінекологом пологового відділення міської комунальної 3-ї МКЛ. ОСОБА_4 не є працівником КНП «3-я міська клінічна лікарня м. Львова»; він є професором кафедри акушерства і гінекології № 2 Львівського національного університету імені Данила Галицького), однак на момент проведення ОСОБА_7 операції кесаревого розтину перебував у відпустці. ОСОБА_4 , як фізична особа, та ОСОБА_6 , як працівник КНП «3-я міська клінічна лікарня м. Львова», вчинили дії, які призвели до важкого гнійно-септичного післяпологового ускладнення ОСОБА_7 , а в подальшому до смерті останньої. Тобто ОСОБА_4 і КНП «3-я міська клінічна лікарня м. Львова», яка несе відповідальність за дії свого працівника ОСОБА_6, є солідарними боржниками».
У справі, що переглядається 
ОСОБА_1 звернулась з позовом, в тому числі до керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_11 , крім іншого, з вимогами про стягнення відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди;
суди у задоволенні вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, зокрема пред`явлених до керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_2 , відмовили у зв`язку із їх необґрунтованістю;
проте суди не врахували, що:
-  позов у цій справі пред`явлений як до ДУ «ІМРО НАМН України», так і до керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_2 ;
- юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівникам під час виконання ними своїх трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України);
- онкохірург ОСОБА_2 є працівником ДУ «ІМРО НАМН України», вказана установа як роботодавець несе відповідальність за дії свого працівника  ОСОБА_2 , який безпосередньо проводив операцію позивачу; 
- за таких обставин належним відповідачем у цій справі є саме ДУ «ІМРО НАМН України».
Отже, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, пред`явлених до керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_2 , але помилились щодо мотивів такої відмови. У задоволенні позовних вимог до керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_2 судам слід було відмовити саме з підстав неналежності зазначеного відповідача.
Щодо позовних вимог  ОСОБА_1 про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та майнову шкоду, завдану витратами на лікування, які пред`явлені до ДУ «ІМРО НАМН України»
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.
Фізична особа має право на надання їй медичної допомоги (стаття 284 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевнихстражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам.
Відповідно до статті 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянам України надається лікувально-профілактична допомога поліклініками, лікарнями, диспансерами, клініками науково-дослідних інститутів та іншими акредитованими закладами охорони здоров`я, службою швидкої медичної допомоги, а також окремими медичними працівниками, які мають відповідну ліцензію.
Лікуючий лікар може обиратися безпосередньо пацієнтом або призначатися керівником закладу охорони здоров`я чи його підрозділу. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження і лікування пацієнта. Пацієнт вправі вимагати заміни лікаря (стаття 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).
Відповідно до статті 42 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе. Ризиковані методи діагностики, профілактики або лікування визнаються допустимими, якщо вони відповідають сучасним науково обґрунтованим вимогам, спрямовані на відвернення реальної загрози життю та здоров`ю пацієнта, застосовуються за згодою інформованого про їх можливі шкідливі наслідки пацієнта, а лікар вживає всіх належних у таких випадках заходів для відвернення шкоди життю та здоров`ю пацієнта.
Згідно з частинами першою, другою статті 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта необхідна для застосування методів діагностики, профілактики та лікування. Щодо пацієнта віком до 14 років (малолітнього пацієнта), а також пацієнта, визнаного в установленому законом порядку недієздатним, медичне втручання здійснюється за згодою їх законних представників. Згода пацієнта чи його законного представника на медичне втручання не потрібна лише у разі наявності ознак прямої загрози життю пацієнта за умови неможливості отримання з об`єктивних причин згоди на таке втручання від самого пацієнта чи його законних представників.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «С.О. проти Іспанії (S.O. v. Spain)» від 26 червня 2025 року, заява №5742/22, зокрема, вказано, що:
ЄСПЛ зазначив, що медична процедура, а саме видалення САК заявниці в рамках операції зі збереженням молочної залози, є видом втручання, що зачіпає важливі аспекти особистої недоторканності жінки, включаючи її фізичне та психічне благополуччя, зовнішній вигляд і самооцінку, а також її сексуальне життя, які є важливими елементами особистої сфери, що захищається ст. 8 Конвенції. Відповідно, ст. 8 Конвенції була застосовною у цій справі. Таким чином, підлягало вирішенню питання, чи дотрималася держава позитивних зобов`язань щодо захисту права заявниці на надання поінформованої згоди на медичне втручання, а саме через запровадження нормативно правової бази та забезпечення її ефективного функціонування. Метою операції з приводу раку молочної залози було видалення раку, по можливості повністю, включаючи хірургічний край, і для досягнення цієї мети могла бути необхідна інтраопераційна модифікація хірургічної техніки. Однак, оскільки заявниця була повнолітньою пацієнткою, яка мала повну дієздатність, її поінформована згода була необхідною умовою для проведення процедури, навіть якщо припустити, що остання була необхідною з медичної точки зору. Таким чином, Суд мав оцінити, чи надана заявницею згода могла вважатися достатньою, як стверджував Вищий суд, для зміни хірургічної техніки, що призвела до видалення САК.
Так, Суд встановив, по-перше, що хоча в заголовку та першому реченні форми було зазначено, що поінформована згода надається на операцію зі збереженням молочної залози, перший абзац містив перелік можливих втручань без чіткого зазначення, які з них вважаються консервативними процедурами, а які є «більш агресивними». Однією з перелічених операцій, і єдиною, для якої було чітко зазначено можливість видалення соска, була проста мастектомія (повне видалення молочної залози). Згідно з онкологічними рекомендаціями, поданими Урядом, це не вважалося операцією зі збереженням молочної залози. Відповідно, на думку Суду, для особи без медичних знань (такої, як заявниця) не було достатньо зрозуміло, які саме операції, зазначені у списку, можна було вважати зміною хірургічної техніки, що охоплювалася дією форми поінформованої згоди. Зокрема, Суд вважав, що з формулювання тексту форми згоди було недостатньо зрозуміло, що можлива зміна запланованої хірургічної техніки могла зрештою передбачати резекцію САК, а відтак, що підписання цієї форми означало ухвалення такого результату як можливого варіанта розвитку подій.
По-друге, на думку Суду, сам факт того, що заявниця могла розвіяти свої сумніви під час незадокументованих консультацій із лікарями, за відсутності реальних ознак обговорення з нею можливості резекції САК (зокрема, характер таких сумнівів і надання їй додаткових пояснень не було відображено в жодному документі), був недостатнім для доведення того, що вона була обізнана про таку можливість і справді надала на неї згоду. Однак національні суди не вжили жодних заходів для з`ясування, чи заявниця була насправді поінформована про ймовірність такого результату операції.
По-третє, національне законодавства та Конвенція Ов`єдо вимагають від лікарів інформувати пацієнтів про мету та характер медичного втручання, а також про його ризики та наслідки. Згідно з Пояснювальним звітом до Конвенції Ов`єдо згода пацієнта вважається добровільною та поінформованою, якщо вона надається на основі об`єктивної інформації від відповідального медичного працівника щодо характеру та потенційних наслідків запланованого втручання або його альтернатив без будь-якого тиску з боку когось. Для того щоб згода була дійсною, відповідні особи мають бути поінформовані про факти, що стосуються запланованого втручання. Така інформація повинна включати мету, характер і наслідки втручання, а також пов`язані з ним ризики. Інформація про відповідні ризики має охоплювати як ті, що властиві втручанню, так і ризики, пов`язані з індивідуальними особливостями кожного пацієнта.
Форма поінформованої згоди у справі заявниці передбачала можливість отримання остаточного діагнозу під час операції завдяки анатомопатологічному дослідженню, що й відбулося у її випадку. Згідно зі звітом завідувача гінекологічного відділення в онкологічній хірургії складно заздалегідь визначити ступінь ураження сусідніх тканин або органів, тому у формі й було передбачено можливість зміни хірургічної техніки. У тому ж звіті зазначалося, що заявниця мала підвищений ризик рецидиву, що виправдовувало проведене втручання.
Отже, необхідність розширення меж резекції для забезпечення успіху операції була передбачуваною у подібних випадках.
Таким чином, враховуючи характер і мету операції зі збереженням молочної залози, загальні ризики та наслідки, пов`язані з операцією та з неповним видаленням пухлини, а також конкретні обставини справи заявниці, Суд вважав, що лікарі були зобов`язані заздалегідь належним чином поінформувати її про можливість резекції САК.
Ба більше, розширення хірургічного втручання могло мати значні наслідки для жінки, з огляду на важливість САК, зокрема, для самооцінки та сексуального життя, що ще більше підсилює обов`язок інформувати пацієнтку, щоб вона могла ухвалити поінформоване рішення про надання згоди на можливе видалення. На думку Суду, національні суди мали б враховувати цей аспект, беручи до уваги надані їм докази, які свідчили про те, що заявниця зазнала не лише фізичних наслідків, а й серйозного психологічного впливу внаслідок зазначеного втручання, що позначилося на її емоційному благополуччі та сексуальному житті. Проте в рішеннях національних судів такі аспекти не згадувались, що призвело до неврахування важливих вимірів жіночої сексуальності.
Втручання було заплановано за два тижні до його проведення, і в національному провадженні не було встановлено, що обставини під час операції заявниці становили загрозу її життю, яка вимагала невідкладних дій з боку лікарів.
На думку Суду, твердження заявниці, висунуті перед національними судами, мали важливе значення для встановлення обсягу обов`язків медичних працівників, які брали участь у її лікуванні, щодо отримання її поінформованої згоди. Проте національні суди не розглянули їх детально. Відповідно, не можна було вважати, що національна система належним чином відреагувала на скаргу заявниці щодо ненадання згоди на розширення обсягу операції.
Викладені вище міркування були достатніми, щоб Суд міг дійти висновку, що національні органи влади не надали належної відповіді на скаргу заявниці щодо відсутності дійсної поінформованої згоди. Таким чином, практичне застосування існуючої системи було недосконалим і не забезпечило достатньої поваги до автономії заявниці, яка захищається статтею 8 Конвенції. Отже, відбулося порушення статті 8 Конвенції.
Надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправним (див. постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 755/2545/15-ц, від 27 листопада 2019 року в справі № 661/2894/16-ц, від 04 листопада 2020 року в справі № 686/6022/18, від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 09 квітня 2024 року в справі № 584/947/20).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, - то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини. При цьому, у деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема, стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам. Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника (див. постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 755/2545/15-ц та від 04 листопада 2020 року в справі № 686/6022/18).
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21 звернув увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг, вказавши, що «мають пред`являтися пропорційні вимоги до ступеня деталізації обставин справи, які надаються пацієнтами. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін».
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 зазначено, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.
У постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 465/2710/20 (провадження № 61-3659св24) зазначено, що висновок експерта, підготовлений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, може бути визнаний доказом у цивільній справі, якщо експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено.
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами, зокрема, про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду в розмірі 5 000 000,00 грн та майнову шкоду, завдану витратами на лікування, у розмірі 17 994,12 грн, які пред`явлені до ДУ «ІМРО НАМН України»;
суди зробили висновок про те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують, що позивач ОСОБА_1 була належним чином поінформована про проведення операції, можливі ризики та ускладнення, а також, що у разі необхідності лікарем може бути прийнято рішення про розширення обсягу оперативного втручання шляхом видалення додаткових тканин правої молочної залози, включно з її повним видаленням. Додаткове отримання від пацієнта добровільної згоди на проведення мастектомії вимогами законодавства не передбачено;
проте суди не врахували, що:
- під час розгляду справи судом першої інстанції після витребування оригіналу медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 08 серпня 2018 року № 46020, на переконання позивача, виникла потреба у проведенні почеркознавчої експертизи;
- необхідність проведення почеркознавчої експертизи обумовлювалась тим, що серед документів медичної карти знаходились «Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та проведення операції та знеболення» від 08 серпня 2018 року, на якій, внизу сторінки, напроти графи «підпис», одразу під графою «згоден із запропонованим планом лікування», міститься підпис, який нібито належить ОСОБА_1 . Також на наступній сторінці цього документа знаходиться продовження форми медичної документації з назвою «Інформована добровільна згода на операцію та знеболення» від 08 серпня 2018 року, на якій, внизу сторінки, у графі «підпис пацієнта», поруч із графою «копію інформованої згоди отримав: пацієнт», міститься підпис, який нібито належить позивачу, адже на початку та внизу документа вказано її прізвище та ініціали « ОСОБА_12 ». Проте позивач наполягала на тому, що вона не підписувала цього документа, не писала самостійно своє прізвище та ініціали, а відповідачі не надавали їй цього документу для ознайомлення і підпису. Тому у неї є підстави вважати, що цей документ є підробленим і з`явився в матеріалах медичної карти № 46020 після оперативного втручання;
- зважаючи на викладені обставини, після того як до суду надійшли витребувані документи, а саме оригінал медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 08 серпня 2018 року № 46020, 03 липня 2024 року позивач заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою з`ясування чи дійсно підпис на вказаному документі належить їй, тобто чи надавала вона згоду на вчинення медичних маніпуляцій та яких саме;
ухвалою суду першої інстанції від 17 лютого 2025 року у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено із посиланням на те, що в межах досудового розслідування кримінального провадження за частиною першою статті 140 КК України, проводилась судово-почеркознавча експертиза від 04 жовтня 2021 року № СЕ-19/111-21/31922-ПЧ, у висновках якої зазначено, що: «При проведенні порівняльного дослідження з наданими зразками підпису ОСОБА_1 не встановлено сукупності суттєвих збіжних або стійких розбіжних почеркових ознак, достатніх для позитивного або негативного висновку про тотожність, у зв`язку із простотою будови досліджуваних підписів та зразків, а також у зв`язку із тим, що порівняльне дослідження підписів від імені ОСОБА_1 проводилось з обмеженою кількістю експериментальних та умовно-вільних зразків підпису ОСОБА_1 , експертом вирішити запитання, ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано підписи у наданому на дослідження документі - «Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та проведення операції та знеболення» від 08.08.2018 року - не виявилось можливим»;
разом з тим, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вказаного клопотання, не врахував, що сам по собі висновок експерта від 04 жовтня 2021 року № СЕ-19/111-21/31922-ПЧ, який підготовлений у межах кримінального провадження, складений з урахуванням обмеженої кількості експериментальних та умовно-вільних зразків, а їх відібрання здійснювалось органом досудового розслідування, і експерт міг клопотати про необхідність отримання більшої кількості зразків. Таким чином, відповідна експертиза фактично не була проведена, дослідження підпису позивача не проведене, а відповіді на питання, які належать до предмета доказування у цій справі (підпис ОСОБА_1 на Інформованій добровільній згоді виконаний нею чи іншою особою?), не були отримані, а тому підлягали з`ясуванню судом;
ухвалою апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-почеркознавчої експертизи також відмовлено;
обставини, які склались під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій, свідчать про необхідність призначення відповідної судово-почеркознавчої експертизи за клопотанням позивача. Без з`ясування обставин щодо підписання Інформованої добровільної згоди позивачем чи іншою особою неможливо встановити власне надання такої згоди позивачем, тобто обставини, яка має значення для правильного вирішення справи.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
За таких обставин суди попередніх інстанцій зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та майнової шкоди, завданої витратами на лікування, які пред`явлені до ДУ «ІМРО НАМН України». Тому судові рішення у відповідній частині слід скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: 
касаційну скаргу слід задовольнити частково;
оскаржені судові рішення в частині вимог про визнання незаконними дій ДУ «ІМРО НАМН України», керівника підрозділу ОСОБА_2 щодо неналежного надання медичної допомоги, визнання порушеними прав пацієнта; про визнання діагнозу незаконним, непідтвердженим та зобов`язання ДУ «ІМРО НАМН України» зняти позивача з диспансерного нагляду; про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та майнову шкоду, завдану витратами на лікування, які пред`явлені до керівника підрозділу ОСОБА_2 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;
оскаржені судові рішення в частині позовних вимог про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та майнову шкоду, завдану витратами на лікування, які пред`явлені до ДУ «ІМРО НАМН України», скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в частині позовних вимогОСОБА_1 :
про визнання незаконними дій Державної установи «Інститут медичної радіології та онкології ім. С. П. Григор`єва Національної академії медичних наук України»; керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_2 щодо неналежного надання медичної допомоги, визнання порушеними прав пацієнта, про визнання діагнозу незаконним, непідтвердженим та зобов`язання Державної установи «Інститут медичної радіології та онкології ім. С. П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» зняти ОСОБА_1 з диспансерного нагляду;
про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та майнову шкоду, завдану витратами на лікування, які пред`явлені до керівника підрозділу, доктора медичних наук, старшого наукового співробітника, онкохірурга вищої категорії ОСОБА_2 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в частині позовних вимогОСОБА_1 до Державної установи «Інститут медичної радіології та онкології ім. С. П. Григор`єва Національної академії медичних наук України» про стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду та майнову шкоду, завдану витратами на лікування скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови касаційного суду рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року та постанова Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в скасованій частині втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко