Справа № 462/9153/25 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л. 
Провадження № 22-ц/811/4246/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю заявниці ОСОБА_1 , представника заявниці Загвойської О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Загвойської Оксани Володимирівни на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, - 
встановив:

У листопаді 2025 року заявниця ОСОБА_1 , в особі адвоката Загвойської О.В., звернулася до суду із заявою, у якій просила видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким вжити заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) та заборонити перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на відстань менше 200 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику - ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. 
Заява обґрунтована тим, що заявниця ОСОБА_1 та заінтересована особа є колишнім подружжям, проживають в одній квартирі. Заявниця потерпає від домашнього насильства, яке вчиняє колишній чоловік. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова суду м. Львова від 23.04.2025 р. у справі №462/2542/25 стосовно ОСОБА_2 було видано обмежувальний припис, яким йому було заборонено протягом 6 місяців перебувати в місці спільного проживання з заявницею, заборонено наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , заборонено вести телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, заборонено особисто або через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь який спосіб спілкуватися з нею. Після закінчення дії обмежувального припису ОСОБА_2 знов вчинив домашнє психологічне та фізичне насильство щодо заявниці, причому в присутності її сина. Така коротка перерва між закінченням дії припису та новим епізодом насильства свідчить, що кривдник не змінив своєї поведінки, а утримувався від активних дій лише на час формальної дії попередніх обмежень. Таким чином, заявниця є особою, яка зазнала домашнього насильства, вважає, що відносно нею вчинено домашнє насильство, а тому просила задовольнити заяву.
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису – відмовлено. 
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якої подала адвокат Загвойська О.В., вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог скарги покликається на те, що суд проігнорував вже встановлений рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.04.2025 року у справі №462/2542/25 факт домашнього насильства щодо заявниці. Цим приписом заборонено спільне проживання, наближення, будь які контакти із заявницею за адресою: АДРЕСА_1 на 6 місяців. Однак, після закінчення строку дії вказаного обмежувального припису, 05.11.2025 ОСОБА_2 знову вчинив щодо заявниці домашнє насильство в присутності дитини. У зв`язку з цим працівники поліції, після проведення оцінки ризиків повторного вчинення насильства і визначення високого рівня небезпеки, винесли заборонний припис серії АА №432621 строком на 10 діб із зобов`язанням залишити місце проживання постраждалої особи, забороною входу та перебування в житлі постраждалої, забороною будь яких контактів з нею. Крім того, у провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебуває справа №462/9064/25 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП за черговий епізод домашнього насильства, що додатково підтверджує системний характер його протиправної поведінки та реальний ризик її продовження. 
Вважає, що суд першої інстанції формально оцінив пояснення заявниці та показання свідка (матері заінтересованої особи), необґрунтовано дійшов висновку, що вони «не підтверджують» факту домашнього насильства, не врахував у сукупності значення пояснення з показаннями у рішенні від 23.04.2025 у справі №462/2542/25 про видачу обмежувального припису, не зіставив їх з фактом винесення термінового заборонного припису та відкриттям адміністративного провадження за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.
Окремо зазначає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив вплив домашнього насильства з боку ОСОБА_2 на психічний стан малолітнього сина. У заяві та поясненнях заявниці зазначалось, що дитина є свідком конфліктів та агресивної поведінки батька, проявляє ознаки психологічного неблагополуччя (страхи, тривожність, нічні пробудження). Ігнорування цього аспекту суперечить принципу найкращих інтересів дитини та практиці ЄСПЛ щодо позитивних зобов`язань держави у справах про домашнє насильство. 
Додає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що дії заінтересованої особи мають усі ознаки домашнього насильства, а саме: умисність дій (вчинення конфліктів, образ, погроз, фізичного впливу з наміром досягти бажаного результату та контролю над заявницею); спричинення шкоди (психологічні страждання, почуття небезпеки, погіршення психоемоційного стану заявниці і дитини); порушення прав і свобод людини (порушення права на особисту недоторканість, безпеку, повагу до честі й гідності); значна перевага фізичних сил і домінуюче положення кривдника. 
З врахуванням наведеного, просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити у повному обсязі. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з такого. 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що заявником не підтверджено належними доказами систематичне вчинення ОСОБА_2 стосовно неї домашнього насильства. 
Із наданих заявником доказів судом встановлено, що строк дії обмежувального припису, виданого рішенням Залізничного районного суду м. Львова суду м. Львова від 23.04.2025 у справі №462/2542/25 стосовно ОСОБА_2 закінчився, після чого ОСОБА_2 повернувся у квартиру, у якій він проживає та має право користування. 05.11.2025 ОСОБА_2 вчинив психологічне та фізичне насильство відносно ОСОБА_1 , що виявилось у нецензурному висловлюванні та шарпання за одяг, стосовно кривдника винесено терміновий заборонний припис.
Водночас, суду не було надано доказів притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства після закінчення строку дії виданого обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Суд також врахував показання свідка ОСОБА_4 , допитаної за клопотанням заявниці, згідно із якими свідок не змогла підтвердити чи спростувати домашнє насильство 05.11.2025 вчинене ОСОБА_2 , а вказала, що чула розмову колишнього подружжя у підвищеному тоні.
З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що наведені представником заявниці обставини, на даний час, не можуть бути підставами для видачі судом обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах вимог заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує таке.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилося двоє дітей ОСОБА_5 , 2006 року народження та ОСОБА_6 , 2013 року народження. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19.05.2025 у справі №462/2544/25.
Заявниця ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідно до акта обстеження фактичного проживання від 19.11.2025, ОСОБА_1 фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно із свідоцтвами про право на спадщину за законом від 22.11.2018 року №2.711 та №2.713 ОСОБА_4 (матір ОСОБА_2 ) успадкувала після смерті своїх батьків по 1/4 частині квартири АДРЕСА_3 від кожного. 
Допитана судом ОСОБА_4 пояснила, що у квартирі зареєстровані її син ОСОБА_2 , онуки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Додала, що її син ОСОБА_2 вживає наркотичні засоби.
За даними матеріалів справи, 05.11.2025 стосовно кривдника ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис, що діяв до 15.11.2025 у зв`язку із скоєнням ним 05.11.2025 за адресою: АДРЕСА_1 психологічного та фізичного насильства стосовно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , що виявилось у нецензурному висловлюванні та шарпання за одяг.
Обґрунтовуючи заяву про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 покликалась на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова суду м. Львова від 23.04.2025 у справі №462/2542/25 стосовно ОСОБА_2 видано обмежувальний припис, яким йому заборонено протягом 6 місяців перебувати в місці спільного проживання із заявницею, заборонено наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , заборонено вести телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, заборонено особисто або через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь який спосіб спілкуватися з нею. Після закінчення дії обмежувального припису, а саме 05.11.2025 ОСОБА_2 знову вчинив домашнє психологічне та фізичне насильство щодо заявниці в присутності її сина. Така коротка перерва між закінченням дії припису та новим епізодом насильства свідчить, що кривдник не змінив своєї поведінки, а утримувався від активних дій лише на час формальної дії попередніх обмежень.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частина 2 ст. 27 Конституції України закріплює, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно із п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
За п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
У ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.
Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відтак, рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, а тому для обмеження права кривдника необхідним є встановлення ризиків, які несе його поведінка по відношенню до постраждалої особи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
За ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20; від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21, провадження № 61-14045св21).
Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зробив висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22) зроблено висновок, що докази, які додаються до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо.
Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
На підтвердження факту домашнього насильства, вчиненого ОСОБА_2 05.11.2025, до заяви ОСОБА_1 долучила копію тимчасового заборонного припису від 06.11.2025 (а.с.39, 40), рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.04.2025 року у справі №462/2542/25 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 строком на 6 місяців та рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19.05.2025 року у справі №462/2544/25 про розірвання шлюбу. 
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що в провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебувала на розгляді справа про притягнення ОСОБА_2 про адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, при цьому справи про адміністративні правопорушення № 462/9062/25 (номер судового провадження №3/462/3403/25), № 462/9064/25 (номер судового провадження № 3/462/3404/25) об`єднані в одне провадження зі справою №462/9062/25 (номер судового провадження № 3/462/3403/25).
За даними ЄДРСР, постановою Залізничного районного суду м. Львова від 18 грудня 2025 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 80 (вісімдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 360 (одна тисяча триста шістдесят) гривень.
Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 605,60 грн судового збору.
Направлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, що за адресою: м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10, для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк 3 (три) місяці.
Роз`яснено, що у разі неявки ОСОБА_2 для проходження програми для кривдників або ухилення від проходження програми без поважних причин суб`єкти, відповідальні за виконання програм для кривдників, надають протягом трьох робочих днів письмове повідомлення про це уповноваженому підрозділу органів Національної поліції України для вжиття заходів.
Роз`яснено ОСОБА_2 , що за умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, передбачена кримінальна відповідальність ст. 390-1 КК України.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом встановлено, що ОСОБА_2 , 05.11.2025, повторно протягом року, близько 21 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 , яке полягає у висловлюваннях в її сторону нецензурною лайкою, штовхав її у присутності неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого також завдав шкоду психологічному здоров`ю останньому та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.173-2 КУпАП.
В свою чергу, під час перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що заінтересована особа ОСОБА_2 неодноразово, на протязі тривалого проміжку часу, відносно неї вчиняв психологічне, фізичне насильство, яке проявлялося в погрозах фізичною розправою, з використанням нецензурної лексики, ОСОБА_2 не може контролювати свою агресію, через що є ризики заподіяння шкоди життю та здоров`ю їй та дітям. 
Вказані пояснення ОСОБА_1 узгоджуються із дослідженими у справі доказами, показаннями свідка ОСОБА_4 , яка допитана судом першої інстанції.
На переконання колегії суддів, факт звернення ОСОБА_1 до органів національної поліції з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства, а також притягнення кривдника до адміністративної відповідальності за вчинене діяння, свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, через вживання останнім наркотичних засобів, що фактично підтверджує пояснення заявниці, що ОСОБА_2 постійно вчиняє щодо неї в присутності дитини домашнє психологічне та фізичне насильство, що, відповідно, є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Отже, суд першої інстанції у порушення вказаних положень закону та встановлених обставин не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки неодноразові факти звернення заявниці до органів поліції, ігнорування заінтересованою особою ОСОБА_2 застосованих працівниками поліції заходів, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявниці психологічного та фізичного насильства.
Згідно із правовим висновком, викладеним у Постанові КЦС ВС від 19.05.2020 №404/5203/19 (61-22539св19), законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.
Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі "Левчук проти України" (заява № 17496/19), в якій визнав порушення ст.8 Конвенції з прав людини (право на повагу до приватного і сімейного життя). Згідно до ст.8 Конвенції з прав людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чиморалі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ у даній справі вказав, що покладаючись на статтю 8 Європейської Конвенції з прав людини суди не мають бути надмірно формалістичними у своїх рішеннях, які викликають у особи почуття безкарності та піддають Заявника, ще більшому ризику психологічного переслідування та нападу.
ОСОБА_1 як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом, оскільки ігнорування заінтересованою особою застосованих працівниками поліції заходів впливу, вчинення ним протиправних дій щодо заявниці, дають підстави вважати вірогідним продовження чи повторне вчинення кривдником до заявниці психологічного та фізичного насильства.
Дослідивши матеріали справи та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що пояснення ОСОБА_1 в достатній мірі підтверджують вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці, визначають ризики продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, чинники та умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
В силу вимог частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Враховуючи обставини справи та виходячи із принципу пропорційності, оцінюючи високі ризики продовження протиправної поведінки ОСОБА_2 та їх вплив на заявницю, враховуючи те, що кривдник ОСОБА_2 неодноразово демонстрував протиправну поведінку відносно ОСОБА_1 в присутності дітей, тривалість та неодноразовість вчинення протиправних дій, колегія суддів доходить висновку, що такі втручання в особисті права кривдника, як заборона перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборона наближатися на відстань менше 200 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, є пропорційним, доречним відповідає меті його застосування, та забезпечить дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника.
Апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалих осіб, і що саме такий спосіб забезпечить ефективний захист ОСОБА_1 від недобросовісних дій заінтересованої особи.
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом першої інстанції повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового про задоволення заяви ОСОБА_1 . 
Згідно із статтею 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 – 384 ЦПК України, суд,- 

ухвалив:

Апеляційну представника ОСОБА_1 – адвоката Загвойської Оксани Володимирівни на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2025 року - задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2025 року скасувати, ухвали нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити.
Видати обмежувальний припис у виді тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на строк 6 (шість) місяців і встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки:
-заборонити перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
-заборонити наближатися на відстань менше 200 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; 
-заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику - ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь який спосіб спілкуватися з нею. 
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.
Про видачу або продовження обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано або продовжено обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника.
Постанова апеляційного суду підлягає негайному виконанню, її оскарження не зупиняє виконання обмежувального припису.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 травня 2026 року.

Головуючий   А.В. Ніткевич

Судді:   С.М. Бойко 

С.М. Копняк