Подільський районний суд міста Полтави 
Справа № 553/4089/25 
Провадження № 2/553/309/2026 

Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

04.06.2026	м. Полтава	

Подільський районний суд м.Полтави у складі:
головуючого судді      Ткачука Ю.А.,
за участю секретаря судового засідання   Чоповди А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - 

В С Т А Н О В И В:

26.09.2025 року до Подільського районного суду міста Полтави надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначила про те, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є наймачем та фактично єдиним користувачем неприватизованої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Разом позивачкою у вказаному житлі був зареєстрований її чоловік – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син позивачки – відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..
Із змісту позовної заяви вбачається, що починаючи з 2012 року, відповідач фактично не проживає у спірній квартирі, а з 21.11.2018 року офіційно знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; житлом не користується; участі в оплаті житлово-комунальних послуг та утриманні житла не бере та будь-якої допомоги позивачці не надає.
Крім того, позивачка зазначила, що відповідач є неодноразово судимим та фактично наразі перебуває в місцях позбавлення волі – в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», при цьому сімейні відносини між сторонами відсутні, зв`язок не підтримується. Разом з тим, з огляду на свій поважний вік (72 роки) та стан здоров`я, який погіршився після смерті чоловіка, ОСОБА_1 , починаючи з 10.02.2025 року, розпочала процедуру приватизації житлового приміщення за вказаною адресою, однак, за її твердженням, наявність зареєстрованої у квартирі особи, яка фактично не проживає у житлі, створює для неї додатковий фінансовий тягар, а також ускладнює здійснення приватизації та оформлення субсидії для зменшення витрат на оплату житлово-комунальних послуг.
У зв`язку з викладеним позивачка ОСОБА_1 вважає, що участь відповідача у приватизації спірного житлового приміщення є неможливою, при цьому зазначає, що відповідач письмово не заперечує проти приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 виключно позивачкою, без його участі, таким чином просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.
Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 23.10.2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу семиденний строк на усунення недоліків. 
30.10.2025 року позивачем усунено недоліки позовної заяви, у зв`язку з чим ухвалою суду від 04.11.2025 року відкрито провадження у цивільній справі, визначено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
01.01.2026 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду клопотання про допуск до участі у справі, як представника позивача, фізичної особи ОСОБА_4 , на підтвердження повноважень якого додала копію нотаріально посвідченої довіреності на представництво її інтересів у суді від 26.07.2025 року.
У підготовче засідання, призначене на 07.01.2026 року, позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, водночас від ОСОБА_4 до суду надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи по суті.
Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 07.01.2026 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті, призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 16.03.2026 прийнято рішення про повернення справи до стадії підготовчого провадження з метою належного вирішення клопотання позивачки ОСОБА_1 про допуск ОСОБА_4 як її представника до участі у справі, відповідно до вимог діючого законодавства.
Відтак, ухвалою суду від 26.03.2026 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про допуск представника до участі у справі за її позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено. Підготовче судове засідання відкладено. 
Ухвалою суду від 08.05.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 04.06.2026.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Пістряк М.С. не з`явились, до суду представником направлено заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.
Відповідач, який утримується в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Водночас суд вважає за доцільне звернути увагу на наступну процесуальну поведінку відповідача.
Так, 14.01.2026 року на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 від 12.01.2026 року, в якій останній висловив бажання бути безпосередньо присутнім у залі судового засідання під час розгляду цивільної справи, враховуючи, що в умовах перебування в слідчому ізоляторі в останнього погіршився слух, на підставі чого судом було направлено вимоги до ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» та командиру військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо забезпечення явки відповідача ОСОБА_2 у судове засідання на 11.02.2026 року.
При цьому, відповідно до повідомлення начальника установи від 25.02.2026 року, доставка відповідача не представилася можливою, враховуючи, що для доставки останнього необхідний завірений належним чином дозвіл органу, за який рахується особа. Разом з цим, 25.02.2026 року до суду також надійшла заява відповідача ОСОБА_2 від 17.02.2026 року про розгляд справи без його участі, у якій він зазначив, що підтримує частково позовні вимоги та не заперечує проти приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивачкою ОСОБА_1 ..
У подальшому, 03.04.2026 року на адресу суду також направлено заяву відповідача ОСОБА_2 від 30.03.2026 року зі змісту якої слідує, що він просить розгляд цивільної справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, будь-яких заперечень немає.
Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Частина 1 ст. 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Водночас, керуючись роз`ясненнями абз. 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норма цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суд, оцінюючи заяви відповідача ОСОБА_2 виходить з того, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення, адже суд не приймає визнання позову, якщо воно суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У даному випадку визнання відповідачем позову суперечить вимогам житлового законодавства, яке встановлює гарантії збереження права користування житловим приміщенням за особою на час відбування покарання.
Так, суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є наймачем неприватизованого житлового приміщення, зокрема квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (раніше – АДРЕСА_2 , на підтвердження чого до матеріалів справи позивачкою додані копії документів, які підтверджують факт родинних відносин та підстави користування вищевказаною квартирою, а саме: паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків на ім`я позивачки; свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_2 за актовим записом № 707 від 04.05.1954 року, що підтверджує родинні зв`язки між нею та її матір`ю – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ордера на жиле приміщення від 17.01.1973 року, оформленого на ім`я   ОСОБА_6 , де відображений склад сім`ї, у тому числі онука - ОСОБА_7 ; договору найму житлового приміщення в будинках Полтавського ПРЗ; акту здачі-прийому квартири; опису предметів та обладнання міст загального користування в квартирі, які видані на ім`я   ОСОБА_6 ; витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 00020644356 від 26.07.2018 року щодо зміни матір`ю позивачки прізвища після розірвання шлюбу та повернення до дівочого « ОСОБА_8 »; свідоцтва про смерть матері позивачки – ОСОБА_9 , серії НОМЕР_3 , за актовим записом № 1904 від 02.06.2003 року; свідоцтва про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 , за актовим записом № 717 від 26.04.1979 року; вигягу з рішення Ленінської районної у м. Полтаві ради (виконавчого комітету) від 09.07.2013 року №107 щодо переоформлення особових рахунків на позивачку ОСОБА_1 (а.с. 6-22, 27).
Судом також встановлено, що у вказаному житловому приміщенні разом із позивачкою були зареєстровані та проживали її мати – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка знята з реєстрації 31.05.2003 року у зв`язку зі смертю, чоловік - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знятий з реєстрації 08.09.2025 року у зв`язку зі смертю, та син позивачки – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який знятий з реєстрації 21.11.2018 року, що підтверджується копіями довідок, виданих КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради № 1530 від 04.08.2023 року, № 1481 від 31.07.2025 року, № 2747 від 10.09.2025 року (а.с. 28-31).
Із наданих доказів вбачається, що позивачка ОСОБА_1 фактично самостійно користується спірним житлом, здійснює його утримання та несе витрати, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг, що підтверджується копіями: договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території від 23.06.2014 року; технічного паспорта на квартиру від 01.09.2025 року; витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо технічної інвентаризації 16191-1 від 08.08.2025 року, розрахунків за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32-39, 45).
Із матеріалів справи вбачається, що позивачка має намір здійснити приватизацію спірного житлового приміщення та оформити субсидію для зменшення витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Разом з тим, відповідно до листа Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради за вих. № 01-05-01.1-12/701-566 від 29.10.2025 року, яким розглянуто заяву позивачки від 24.10.2025 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 , та подані нею документи повернуто без вирішення питання приватизації. Із змісту зазначеного листа вбачається, що підставою стало зняття 21.11.2018 року відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у вищевказаній квартирі, у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності з подальшим відбуванням покарання у місцях позбавлення волі, при цьому органом враховано, що відповідно до вимог ст. 71 ЖК УРСР за особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, зберігається право користування житловим приміщенням на час такої відсутності (а.с. 52-54).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є неодноразово судимим та фактично перебуває в місцях позбавлення волі, що підтверджується вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 14.08.2023 року у кримінальній справі № 554/7136/22 та ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07.01.2025 року.
У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
За висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22.09.2021 року у справі №759/14973/17, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
У відповідності до п. 7 ч .3 ст. 71 ЖК УРСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Так, у постанові від 18.03.2020 року у справі № 182/6536/13-ц Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
З огляду на викладене, суд констатує, що перебування відповідача ОСОБА_2 у місцях позбавлення волі є об`єктивною та поважною причиною його відсутності, яка не залежить від його волі. Так, імперативна норма закону, передбачена ст. 71 ЖК України, має на меті захист житлових прав осіб, які внаслідок ізоляції від суспільства обмежені в їх реалізації, та забезпечує збереження за ними місця проживання на час відбування покарання, що є необхідною передумовою для їх подальшої ресоціалізації, адаптації та відновлення соціальних зв`язків після звільнення. Таким чином, право користування житловим приміщенням, зокрема квартирою адресою: АДРЕСА_1 , зберігається за відповідачем ОСОБА_2 в силу прямої норми закону, що виключає можливість його припинення судом за відсутності інших передбачених законом підстав.
Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позивач пов`язує подання позову з наміром здійснення приватизації квартири адресою: АДРЕСА_1 , та оформлення субсидії для зменшення витрат на оплату житлово-комунальних послуг. При цьому, як установлено судом, листом Управління майном комунальної власності міста Полтави за вих. № 01-05-01.1-12/701-566 від 29.10.2025 року позивачці фактично відмовлено у вирішенні питання приватизації.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир у власність здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням.
Отже, з огляду на те, що за відповідачем ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням зберігається відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, він не позбавлений права на участь у приватизації квартири, а визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, призведе до позбавлення особи можливості реалізувати право на участь у приватизації та отримання частки у праві власності на це майно.
Окрім того, суд, оцінюючи зміст поданих відповідачем заяв під час розгляду цивільної справи у їх сукупності, звертає увагу на непослідовність позиції ОСОБА_2 , який, формально підтримавши позовні вимоги у повному обсязі, попередньо прохав суд забезпечити його явку в судове засідання для безпосередньої участі в розгляді цивільної справи, а в подальшому визнав позов лише частково та зазначав про відсутність заперечень проти приватизації квартири АДРЕСА_3 (а.с. 76, 86).
За таких обставин подані відповідачем заяви не містять прямого та однозначного волевиявлення про відмову від права користування житловим приміщенням або припинення зв`язку із ним. У тому числі матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має інше житло чи місце проживання або свідомо відмовився від спірної квартири до моменту взяття під варту, з огляду на те, що твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що починаючи з 2012 року, відповідач фактично не проживав у спірній квартирі, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, водночас сам факт зняття 21.11.2018 року відповідача з реєстрації місця поживання не є безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах - воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 року у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 року у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 року у справі №243/11349/18.
Таким чином, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача, які фактично нею сплачені.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 71,72 ЖУ УРСР, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 200, 206, 258-259, 263- 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Полтави, або безпосередньо до Полтавського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його складання. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Сторони по справі:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце знаходження: ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)», яка розташована за адресою: 36014, м. Полтава, вул. Юліана Матвійчука, буд. 91.

Суддя Подільського районного суду міста Полтави  	Ю. А. Ткачук