Єдиний унікальний номер № 761/7719/26
Апеляційне провадження № 33/824/2712/2026

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2026 року, прийняту відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
за ст. 122-4,124 КУпАП,
В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 593828, 12.02.2026 року о 12.01 год. у м. Києві на вул. Чорновола, 25, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Renault», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпечності маневру, здійснив наїзд на автомобіль «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобіль «Mercedes» отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги п.10.9 Правил дорожнього руху України. Такі дії водія ОСОБА_1 були кваліфіковані за статтею 124 КУпАП.
Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення від 17.02.2026 серії ЕПР1 № 593830, 12.02.2026 року о 12.01 год. у м. Києві на вул. Чорновола, 25, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Renault» д.н.з. НОМЕР_1 , був учасником ДТП за участю автомобіля «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 , місце ДТП залишив, чим порушив вимоги пункту 2.10 «а» Правил дорожнього руху. Такі дії ОСОБА_1 були кваліфіковані за статтею 122-4 КУпАП.
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн на користь держави, стягнуто судовий збір у розмірі 665,60 грн. 
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2026 року в частині притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП, закрити провадження в цій частині у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
У судове засідання, призначене на 04.06.2026 року, з`явився ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги підтримав, апеляційну скаргу просив задовольнити.
Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків:
Відповідно до ч. 7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги лише у випадках, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Суть доводів апелянта полягала в тому, що суд першої інстанції не встановив та не довів обов`язкову ознаку правопорушення - умисел на залишення місця пригоди. У судовому засіданні було надано пояснення, що апелянт не усвідомлював факту дорожньо-транспортної пригоди, а суд не надав жодної оцінки цим поясненням та не навів мотивів їх відхилення. Суд не дослідив питання, чи мав апелянт реальну можливість усвідомлювати факт пригоди, не оцінив характеру контакту між транспортними засобами та не встановив обставин, які б свідчили про наявність умислу. 
З такими доводами апелянта суд апеляційної інстанції погодитися не може з наступних міркувань:
Відповідно до ст. 9 КУпАП,адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ст.122-4 КУпАП, звинувачується у порушенні вимог п. 2.10.а ПДР та залишенні водієм місця події.
Так, зі змісту протоколів про адміністративне правопорушення вбачається, що 12.02.2026 року ОСОБА_1 здійснив ДТП та в подальшому залишив місце події.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, виражається у залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди особами, до якої вони причетні (формальний склад). Тобто диспозиція ст. 122-4 КУпАП передбачаєвідповідальність саме за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.
Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП,то вона визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого або непрямого умислу.
Зокрема, для встановлення винуватості водія транспортного засобу у вчиненні правопорушення, яке передбачене ст.122-4 КУпАП, судзобов`язаний встановити факт відповідної дорожньо-транспортної пригоди, причетність до неї водія транспортного засобу та залишення водієм місця події.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до вимог п. 2.10 ПДР, залишеннямісця дорожньо-транспортної пригоди - це дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.
За змістом ст.122-4 КУпАП, підставою адміністративної відповідальності за вказаною правовою нормою є залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.
В матеріалах справи і самою позицією апелянта підтверджені об`єктивні обставини, зокрема факт дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 12.02.2026 року о 12.01 год. у м. Києві на вул. Чорновола, 25.
Зокрема, зі змісту пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він визнає, що пригода дійсно сталася: 12.02.2026 року виїжджав зі стихійної парковки заднім ходом. Пізніше з`ясувалося, що під час виїзду зачепив поруч стоячий автомобіль, нанісши незначні пошкодження заднього бамперу. В момент ДТП зважаючи на складні погодні умови - засніжена поверхня доріг та шум вулиці, не відчув моменту зіткнення, тому поїхав далі. З порушенням згоден. 

Вимога апелянта щодо надання доказів з приводу його суб`єктивного відношення до вчиненого правопорушення не може бути обґрунтованою, оскільки доказами є будь-які фактичні дані, тобто об`єкти матеріального світу, які фіксують інші обставини матеріального світу, які мали місце. Отже доказ може існувати в даному випадку щодо факту пригоди та щодо залишення місця пригоди, але не може за своєю природою існувати матеріальних доказів суб`єктивного ставлення правопорушника до вчиненого, оскільки суб`єктивною стороною є внутрішнє відношення особи до скоєного правопорушення. На відміну від ознак об`єктивної сторони, доступних для безпосереднього сприйняття іншими особами, ознаки суб`єктивної сторони недоступні для безпосереднього спостереження і встановлюються на підставі показань, даних особою, а також на підставі аналізу та оцінки об`єктивних ознак. Співробітник поліції, збираючи матеріали щодо скоєння особою адміністративного правопорушення, позбавлений об`єктивної можливості зібрати докази щодо суб`єктивного відношення водія до залишення ним місця пригоди, тобто відсутності в його діях умислу. В той же час сама особа не була позбавлена можливості доводити таку відсутність, однак в даному випадку апелянт фактично обмежився лише критикою матеріалів справи.
Таким чином, апеляційним судом встановлена недоведеність тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2026 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба