ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1173/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богацької Н.С.,
Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання - Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Шафарчук О.В., за посвідченням;
від Одеської міської ради: Асташенкова О.І., у порядку самопредставництва;
від ТОВ «Виноград-21»: не з`явився;
від ОСОБА_1 : Грігорова Г.Л., за ордером;
від ОСОБА_3: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси
на ухвалу Господарського суду Одеської області про залишення позову без розгляду
від 10 червня 2025 року (повний текст складено 10.06.2025) 
у справі № 916/1173/25
за позовом Заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виноград-21"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
про витребування земельних ділянок, -

суддя суду першої інстанції: Желєзна С.П.
місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 05.05.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року Заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області (далі - прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі також - позивач, ОМР, Міська рада) до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виноград-21» (далі також - відповідач, ТОВ «Виноград-21», Товариство) про витребування з незаконного володіння відповідача на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради земельних ділянок з наступними кадастровими номерами: 5110137500:41:004:0002, 511013 75 00:41:004:0003, 5110137500:41:004:0004.
Разом з позовною заявою прокурором було подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони ТОВ «Виноград-21» на час розгляду справи в суді вчиняти дії щодо відчуження на користь будь-яких осіб спірних земельних ділянок, заборони Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальним органам вчиняти будь-які дії щодо спірних земельних ділянок, у тому числі їх поділ, об`єднання; накладення арештів на земельні ділянки з кадастровими номерами: 5110137500:41:004:0002, 5110137500:41:004:0003, 5110137500:41:004:0004.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.03.2025 у справі №916/1173/25 заяву прокурора про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено у повному обсязі.
31.03.2025 суд першої інстанції відкрив провадження у вказаній справі, призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та залучив до участі у справу в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що винесена відповідна ухвала суду.
Разом з тим, в процесі підготовчих засідань від ТОВ «Виноград-21» до суду надійшла заява про залишення позовної заяви без руху згідно з ч. 11 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, в обґрунтування якої відповідачем було звернуто увагу на набрання 09.04.2025 чинності Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12.03.2025 №4292-IX (далі - Закон №4292-IX), який, згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями, має зворотну дію в часі. Відповідач зазначив, що оскільки на день набрання чинності вказаним Законом рішення суду у даній справі не ухвалено, прокурор має сплатити на депозитний рахунок суду вартість майна, визначену на підставі експертно-грошової оцінки земельних ділянок. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.05.2025 позовна заява прокурора була залишена без руху на підставі ч. 11 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України. Вказаною ухвалою прокурору було встановлено 5-дений строк (з дня вручення ухвали від 26.05.2025) для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання доказів внесення на депозитний рахунок Господарського суду Одеської області грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Ухвала суду від 26.05.2025 була доставлена до електронного кабінету прокурора у підсистемі "Електронний суд" 28.05.2025 о 19:39 год.
З урахуванням положень п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, останній день 5-денного строку для усунення недоліків позовної заяви становив 03.06.2025.
Однак, замість заяви про усунення недоліків апеляційної скарги прокурор надіслав до суду першої інстанції пояснення, в яких зазначив про відсутність підстав для залишення судом позовної заяви без руху. 
Станом на 10.06.2025 недоліки позовної заяви так і не були усунуті прокурором, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Одеської області 10.06.2025 у справі №916/1173/25 (суддя Желєзна С.П.) позов Заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси залишено без розгляду та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.03.2025 у справі №916/1173/25.
Ухвала суду першої інстанції, з посиланням на ч. 13 ст. 176, п. 8 ч. 1 ст. 226, ч. 9 ст. 145 Господарського процесуального кодексу України, мотивована невиконанням прокурором вимог ухвали суду від 26.05.2025 про залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження у даній справі у встановлений Господарським процесуальним кодексом України строк, що має наслідком залишення позову прокурора без розгляду згідно з ч. 13 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, з одночасним скасуванням заходів забезпечення позову.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Заступник керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.06.2025. Справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала прийнята місцевим господарським судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам прокурора, наведеним ним в суді першої інстанції у запереченнях на заяву ТОВ «Виноград-21» про залишення позовної заяви без руху і полягають узагальнено у тому, що:
- звертаючись до суду першої інстанції, позовну заяву з доданими до неї документами подано прокурором з дотриманням вимог ст. 164 Господарського процесуального кодексу України в редакції, яка діяла на час відповідного звернення до суду;
- Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, а саме: ст. 164 цього Кодексу доповнено частиною шостою, яка передбачає внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, у разі подання, зокрема, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади;
- однак вказаний Закон (Закон №4292-IX) може бути застосований лише до добросовісного набувача, до якого ТОВ «Виноград-21», в даному випадку, на переконання прокурора не може бути віднесене з огляду на те, що відповідач повинний був проявити розумну обачність набувача та дослідити історію вибуття майна у попередніх власників;
- водночас, норми процесуального права не мають зворотної дії в часі, а, отже, до позовної заяви не можуть бути застосовані ч. 6 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено необхідність внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду у випадку звернення до суду з позовом про витребування нерухомого майна; 
- відповідні кошти не передбачені кошторисом Одеської обласної прокуратури на 2025 рік, а також, такі витрати не передбачені і Державним бюджетом України.
Більш детально доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 справу №916/1173/25 було прийнято до свого провадження судовою колегією у складі головуючого судді - Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Принцевської Н.М.; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси на ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.06.2025 у справі №916/1173/25 та призначено її до розгляду на 23.09.2025 о 14:15 год. Крім того, вказаною ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги на розумний строк та встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
14.07.2025 до суду апеляційної інстанції від ТОВ «Виноград-21» надійшов відзив на апеляційну скаргу прокурора, в якому відповідач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою та безпідставною, оскільки остання не містить жодних посилань на допущені судом першої інстанції порушення під час винесення оскаржуваної ухвали. Відповідач вказує, зокрема, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із ухвалою Господарського суду Одеської області у справі 916/1173/25 від 26.05.2025 про залишення позовної заяви без руху. Проте, така ухвала, згідно положень ст. 255 Господарського процесуального кодексу України апеляційному оскарженню окремо від рішення суду не підлягає, а заперечення на таку ухвалу включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Відтак, незалежно від незгоди прокурора із мотивами суду першої інстанції, які були покладені в основу ухвали про залишення позовної заяви без руху, позивач був зобов`язаний виконати її вимоги. Разом з тим, невиконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху має своїм наслідком повернення позивачу позовної заяви, про що і була постановлена оскаржувана ухвала від 10.06.2025, що свідчить про те, що жодних порушень норм процесуального права суд першої інстанції не припустився, а тому вказана ухвала суду є законною та такою, що підлягає залишенню її в силі. Водночас, відповідач просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси на ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.06.2025 у справі № 916/1173/25 без задоволення.
У зв`язку із перебуванням судді-члена колегії Принцевської Н.М. у щорічній відпустці, судове засідання, призначене на 23.09.2025 не відбулось.
Ухвалою суду від 13.10.2025 учасників справи №916/1173/25 повідомлено, що її розгляд відбудеться 12.11.2025 о 13:30 год.
Однак, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони на території м.Одеса повітряної тривоги та задля збереження життя та здоров`я учасників судового процесу, вказане судове засідання не відбулось, у зв`язку з чим учасників справи повідомлено про те, що розгляд справи №916/1173/25 відбудеться 10.12.2025 о 14:45 год, про що винесено відповідну ухвалу суду апеляційної інстанції від 12.11.2025.
Відповідно до ухвали суду від 10.12.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 11.03.2026 о 14:30 год
Між тим, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-учасника колегії Богацької Н.С. з 11.03.2026 та перебуванням у відрядженні судді-учасника колегії Принцевської Н.М. з 11.03.2026 по 14.03.2026, зазначене судове засідання у справі №916/1173/25 не відбулося, про що складено відповідну довідку судового засідання. 
Крім того, з 16.03.2026 по 20.03.2026 головуючий суддя Савицький Я.Ф. перебував у відпустці.
Тому, ухвалою суду від 23.03.2026 учасників даної справи повідомлено, що її розгляд відбудеться 05.05.2026 о 13:45 год. 
Для додаткового повідомлення учасників справи №916/1173/25 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси на ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.06.2025 у даній справі, судом розміщено відповідне оголошення на офіційному веб-сайті Південно-західного апеляційного господарського суду на веб-порталі «Судова влада України».
В судовому засіданні 05.05.2026 прокурор підтримав вимога апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; просив скасувати оскаржувану ухвалу від 10.06.2025 та направити справу № 916/1173/25 до суду першої інстанції для продовження розгляду останньої.
Представник Одеської міської ради підтримала позицію апелянта (прокурора).
Представник ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги і, виклавши свої аргументи у справі, просила суд апеляційної інстанції залишити ухвалу суду першої інстанції в силі. Та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Представники ТОВ «Виноград-21» та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, їх явка обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача та третьої особи.
У судовому засіданні 05.05.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Предметом апеляційного перегляду у даному випадку є правомірність застосування судом першої інстанції норм Закону №4292-IX від 12.03.2025 в межах справи №916/1173/25.
В контексті вказаного, судова колегія зазначає, що 09.04.2025 набрав чинності Закон України №4292-ІХ від 12.03.2025 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача", яким, зокрема, внесено зміни до ст.164, 174, 238 Господарського процесуального кодексу України, а також до ст. ст. 388, 390, 391 Цивільного кодексу України, що передбачають нові правові підходи до витребування майна у добросовісного набувача, у тому числі, - обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду.
Так, ст. 164 Господарського процесуального кодексу України доповнено частиною 6 такого змісту: "У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Частину 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України доповнено абзацем 3 такого змісту: "Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму".
Крім того, Законом №4292-ІХ також доповнено ст. 390 Цивільного кодексу України частиною 5 наступного змісту:
"5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Водночас, Законом №4292-ІХ статтю 391 Цивільного кодексу України доповнено частиною 2 такого змісту: "Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу".
Колегія суддів зазначає, що з системного аналізу вказаних норм убачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Таким чином, апеляційна колегія наголошує на тому, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор.
Норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача. Так, компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.
З огляду на матеріали справи вбачається, що позовна заява подана прокурором до набрання чинності Законом №4292-ІХ, а тому, остання не містить доказів внесення визначеної експерно-грошовою оцінкою земельної ділянки вартості на депозитний рахунок суду.
Разом з тим, враховуючи доводи прокурора відносно можливості компенсації вартості нерухомого майна лише добросовісному набувачу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією із засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність.
Згідно зі ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України)
Викладене свідчить про те, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача, а позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, які викладає позивач у позовній заяві.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову. Тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а також на захист інтересу, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною; обраний позивачем спосіб захисту є концентрованим виразом тієї міри державного примусу, за допомогою якої досягається бажаний правовий результат і нівелюються наслідки порушення.
У цьому контексті господарське судочинство, керуючись принципом верховенства права та процесуальної економії, передбачає відкриття провадження за відсутності підстав для залишення без руху/повернення або відмови протягом п`яти днів з дня надходження заяви (ст. 176 Господарського процесуального кодексу України), що окреслює межі перевірки на стартовій стадії.
Із системного аналізу вищевказаних норм Закону №4292-ІХ випливає, що внесення визначеної експерно-грошовою оцінкою земельної ділянки вартості на депозитний рахунок суду є умовою ухвалення рішення по суті саме у справах про витребування від добросовісного набувача і не встановлює універсальної процесуальної умови прийняття позовної заяви та відкриття провадження у будь-якому віндикаційному позові.
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, це є виключним правом позивача. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 22.02.2024 у справі № 990/150/23) суд на підготовчій стадії перевіряє лише процесуальну належність звернення, а не підміняє волевиявлення позивача іншим способом захисту.
Засадничі принципи права мають імперативний характер, коли прямо закріплені в законі. Верховенство права (ст. 8 Конституції України) та принцип диспозитивності (ст. 14 Господарського процесуального кодексу України) зобов`язують суд розглядати справу лише за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів, сприяючи реалізації процесуальних прав сторін, але зберігаючи об`єктивність та неупередженість.
Велика Палата Верховного Суду підкреслила (постанова від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20)), що сам позивач визначає, які позовні вимоги заявляти; суд позбавлений можливості формулювати їх замість позивача чи відмовляти у розгляді лише з формальних міркувань, якщо заявлено потенційно ефективний спосіб захисту. Інакше це призводить до необґрунтованого затягування вирішення спору.
Водночас, на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію встановленим під час розгляду фактам і застосувати належні норми матеріального права, не змінюючи предмета позову та обраного способу захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17). Якщо суд дійде висновку, що до спірних відносин підлягають застосуванню інші норми, це питання вирішується при розгляді по суті, а не на стадії відкриття провадження.
Таким чином, підсумовуючи наведене, колегія суддів зауважує, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду послідовно виходить із того, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, тоді як перевірка належності відповідачів і обґрунтованості вимог - обов`язок суду під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження; на підготовчій стадії суд перевіряє формальну відповідність заяви закону, не нав`язуючи іншого способу захисту.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України) це стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони; саме так її тлумачено Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 у справі № 449/1154/14. Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що не є добросовісною особа, яка знала або мала знати про набуття майна всупереч закону (постанова від 22.06.2021 у справі № 200/606/18). У контексті набуття права власності на нерухоме майно «недобросовісність» означає, зокрема, ігнорування очевидних ознак незаконності або невиявлення розумної обачності щодо правомірності набуття.
Підстави набуття права власності визначає ст. 328 Цивільного кодексу України (договір, закон, рішення суду тощо).
Спеціальні правила віндикації встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України: якщо майно вибуло поза волею власника воно може бути витребуване навіть від добросовісного набувача; якщо ж майно вибуло за волею власника його можна витребувати лише від недобросовісного набувача. Отже, добросовісність є юридично значущою умовою збереження права за набувачем і, відповідно, предметом доказування у спорі про витребування.
Тягар доведення добросовісності набуття покладається на набувача.
Велика Палата Верховного Суду (постанова від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц) прямо зазначила: саме набувач має довести, що він не знав і не міг знати, що майно відчужено особою без належних повноважень; при цьому наявність у Державному реєстрі речових прав записів про арешт/заборону відчуження, інформації в ЄДРСР про судовий спір щодо цього майна тощо виключає добросовісність або принаймні вимагає від покупця підвищеної обачності.
Як свідчать матеріали справи, прокурор звернувся з вимогою витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) у ТОВ "Виноград-21" на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради трьох земельних ділянок, при цьому, прокурором заперечується добросовісність набувача. В обґрунтування вказаного прокурор зазначає, що відповідач не міг не знати про те, що майно є спірним та мав можливість належними чином перевірити правовий статус майна пере його придбанням, зокрема, перевірити наявність судових обмежень чи претензій інших осіб. Той факт, що земельні ділянки були предметом чисельних судових спорів, не міг залишитись непоміченим при належній перевірці документів та юридичної історії майна, зокрема, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Прокурор переконаний у тому, що Товариство знало або, проявивши розумну обачність, могло знати про те, що спірне майно вибуло з володіння держави з порушенням вимог закону і як слід - могло відмовитись від такого набуття, хоча б до завершення слухання справи в суді. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду (п. 30.11 постанови від 25.01.2022 у справі 01/14-10/5026/2337/2011(925/1400/15), прокурор зауважує, що розумна обачність набувача може проявлятись у дослідженні історії вибуття майна у попередніх власників - хоча б за останні 3 роки, що є стандартною діловою практикою. Подібна позиція також застосована у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №922/634/19.
Отже, зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурор звернувся з вимогою витребування майна з чужого незаконного володіння за ст. 387 Цивільного кодексу України, оспорюючи добросовісність набувача. Відтак, питання про застосування механізму ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України (попередній депозит і компенсація добросовісному набувачеві) може постати лише у разі встановлення судом добросовісності відповідача під час розгляду справи по суті та на етапі ухвалення рішення, але не як передумова допуску позову до розгляду. Нав`язування позивачу іншого підходу чи інструменту захисту на стартовій стадії суперечить принципу диспозитивності, межам ст. 176 Господарського процесуального кодексу і стандарту доступу до правосуддя, з огляду на що висновки суду першої інстанції у цій частині є передчасними.
Посилання місцевого суду на Прикінцеві та перехідні положення Закону №4292-ІХ не змінює цього висновку. Перехідні норми не встановлюють безумовної вимоги внесення визначеної експерно-грошовою оцінкою земельної ділянки вартості на депозитний рахунок суду в усіх віндикаційних справах і не наділяють суд повноваженнями створювати кваліфікаційну умову для відкриття провадження на стадії прийняття заяви; вони застосовні у вузькій ситуації витребування від добросовісного набувача і розкриваються через механізм ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України саме під час постановлення рішення.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі №908/976/19 виснувала, зокрема, що перевірка добросовісності набувача цього майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.
Добросовісність чи недобросовісність особи - це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/20528/21).
Аналізуючи аргументи сторін, що викладені в апеляційній скарзі та відзивах, колегія суддів наголошує, що обставини добросовісності/недобросовісності набувача досліджуватимуться та встановлюватимуться судом безпосередньо під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження.
Відтак, з огляду на неможливість перевірки добросовісності набувача земельної ділянки на стадії відкриття провадження у справі, вимога суду про надання доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна є помилковою.
Колегія суддів зазначає, що в разі якщо суд встановить добросовісність набувача, та незаконне вибуття з володіння держави спірних земельних ділянок, суд першої інстанції, з урахуванням зворотної дії в часі вищенаведеного закону, має право відмовити в задоволенні позову прокурору про витребування на користь держави земельних ділянок, який не забезпечив захист прав добросовісних набувачів, шляхом внесення на депозит суду вартості земельних ділянок, які просить витребувати.
У даному випадку суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що вимога ч. 6 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України про обов`язок позивача додати до позову документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, застосовується виключно щодо позовних вимог про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача (ст. 388 Цивільного кодексу України), і не підлягає застосуванню до вимог щодо витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України).
Разом з тим залишення без розгляду позову, який був поданий у відповідності з діючими процесуальними нормами на час подачі такого позову є порушенням права позивача на доступ до суду, такий позов має бути розглянутий по суті на підставі поданих сторонами доказів та з урахуванням перехідних положень Закону № 4292-ІХ.
Окремо колегія суддів зауважує на правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2025 по справі №127/8274/24, де вказано, що:
- обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню;
- у випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України не застосовуються;
- питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі ч. 5 ст. 390 Цивільного кодексу України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Щодо інших апеляційних аргументів, то колегія суддів зазначає, що вони були досліджені судом, але, не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Підсумовуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду з посиланням на положення п. 8 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, згідно з яким суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст.ст. 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Частиною 1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, судова колегія зазначає, що у даному випадку при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції мало місце неправильне застосування норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 164, 174, 226 Господарського процесуального кодексу України, а відтак, ухвала Господарського суду Господарського суду Одеської області від 10.06.2025 у справі №916/1173/25 підлягає скасуванню з направленням справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно, враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси підлягає задоволенню.
Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 271, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу, Південно-західний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Приморської окружної прокуратури м. Одеси - задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 10.06.2025 у справі №916/1173/25 - скасувати.
Справу №916/1173/25 направити до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 18.05.2026, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Богацької Н.С. з 06.05.2026 по 08.05.2026, а також її перебуванням з 11.05.2026 по 14.05.2026 та 15.05.2026 у відпустці.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Принцевська Н.М.