КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/26652/25
Провадження № 2/947/349/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.04.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого – судді Калініченко Л.В.
при секретарі – Матвієвої А.В.,
- представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
- представника Одеської міської ради – Бутрик Анастасії Олегівни,
- представника відповідача Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради – Подцерковний Гліб Олегович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 
до Одеської міської ради, 
Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,
про визнання права власності на самочинне будівництво,
ВСТАНОВИВ:
17.07.2025 року до Київського районного суду м. Одеси, через систему «Електронний суд», надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, в якій позивачка просить суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, як на об`єкт самочинного будівництва, а саме: садовий будинок під літ «А» загальною площею 43,1 кв. м., основною площею 25, 8 кв. м., вбиральню під літ. «Г» площею 1,4 кв. м., що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110136900:40:002:0009, площею 0,0212 га.
В обґрунтування заявленого позову, представник позивачки посилається на те, що 09 вересня 2022 року за позивачкою ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 904, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстроване право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110136900:40:002:0009, площею 0,0212 га, цільове призначення "Для індивідуального садівництва". 
Як зазначає позивач, на вищевказаній земельній ділянці знаходиться двоповерховий садовий будинок під літ. "А", загальною площею 43,1 кв.м. з надвірними спорудами, побудований ще у 1999 році згідно з відомостями у технічному паспорті, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. 
Представник позивача посилається на те, що відомості про зазначений вище об`єкт нерухомого майна внесені до Реєстру будівельної діяльності за номером: ТІ01:1330-2085-2473-2088. 
Приймаючи положення пунктів 17, 18 Порядку №461, п. 2 розділу ІІІ «Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року №158, розробленого на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (Порядок №158) та з урахуванням положень Порядку № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», позивачка, з метою подальшої експлуатації зазначеного вище об`єкту самочинного будівництва, розташованого на своїй земельній ділянці, відповідно до норм законодавства, через електронний кабінет Єдиного державного веб порталу електронних послуг «Дія» звернулась до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради із заявою та належними документами про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією (так як садовий будинок з надвірною спорудою побудований у період з 1992 по 2015 роки), проте, як зазначає сторона позивача, отримала відповідь про необхідність звернутись до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт.
Вказані обставини, стали підставою для звернення позивачки до суду з даним позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.07.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
05.08.2025 року до суду від представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, з посиланням на те, Управління є належним відповідачем у справі за зазначеним предметом позову. 
Також представник відповідача Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради вважає, що позивачем не надано належних доказів будівництва садового будинку у 1999 році. Щодо звернення позивача 23.04.2025 року через Портал ЄДЕССБ з заявою за реєстраційним номером в ЄДЕССБ ОД161250410517 про реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта за амністією, за вищезазначеною адресою: АДРЕСА_1 , представник відповідача погоджується з позицією Управління, що у поданому документі позивачем некоректно зазначено місцезнаходження об`єкта, форма бланку використана невірна, оскільки має бути відповідно до додатку № 5 Порядку 461 та відсутнє відповідне судове рішення про визнання права власності на самобуд. 
11.08.2025 року представником позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надано до суду відповідь на відзив, в якому останній вважає доводи представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради безпідставними та не обґрунтованими. Вказана відповідь на відзив скерована до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд та зареєстрована судом 12.08.2025 року.
06.08.2025 року представником відповідача Одеської міської ради – Бутрик А.О. надано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог.
Так, представник відповідача Одеської міської ради стверджує, що з позовної заяви ОСОБА_1 не вбачається, що Одеська міська рада своїми діями чи бездіяльністю порушує права чи законні інтереси позивача. Як зазначає представник відповідача, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що ст. 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю. Однак, за посиланнями представника відповідача, як вбачається з доданих до позову документів, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110136900:40:002:0009, площею 0,0212 га, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 
Також представник Одеської міської ради зазначає, що ОСОБА_1 10.04.2025 року направлено на реєстрацію декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за амністією, однак, згідно з рішенням Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 23.04.2025 року подану декларацію повернено на доопрацювання з наступних підстав, зокрема: «некоректно зазначено місцерозташування об`єкта».
Разом з цим, як зазначає представник відповідача, матеріали справи не містять будь-яких належних доказів виправлення замовником – ОСОБА_1 окреслених Управлінням державного архітектурно будівельного контролю Одеської міської ради помилок та неточностей у декларації про готовність до експлуатації об`єкта, або доказів оскарження даного рішення в адміністративному чи судовому порядку, передбаченому вимогами ч. 6 ст. 39 Закону № 3038-VI.
Вказана відзив на позовну заяву скеровано до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд та зареєстровано судом 07.08.2025 року.
18.08.2025 року представником позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надано до суду відповідь на вказаний відзив на позовну заяву, в якому останній вважає доводи представника Одеської міської ради безпідставними та не обґрунтованими. У тому числі представник позивача зазначає, що будинок побудований у 1999 році, а земельну ділянку, на якій цей будинок був збудований, передано міською радою у приватну власність лише у 2004 році. У зв`язку з чим, представник позивача вважає, що є усі підстави для визначення Одеської міської ради належним відповідачем у даній справі. Крім цього, як вказує представник позивача, Одеською міською радою не оспорюється правомірність дій позивачки щодо подання документів до Управління, а також повнота інформація та документів, що подана позивачкою разом із декларацією, а відтак на думку представника позивача, Одеська міська рада підтверджує протиправність відмови у прийнятті поданої декларації. 
За наслідком чого, представник позивача стверджує, що отримавши фактичну відмову у прийнятті декларації із посиланням на судовий порядок захисту своїх прав, що підтверджується матеріалами справи, позивачка правомірно звернулася до суду з цими позовом. 
До судового засідання призначеного на 15.04.2026 з`явились: 
- представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , який позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити;
- представник Одеської міської ради – Бутрик Анастасія Олегівна, яка заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову;
- представник відповідача Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради – Подцерковний Гліб Олегович, який заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 27.04.2026 року о 13 год. 00 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 неи підлягаючим до задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09.09.2022 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №904, зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0212 га, з кадастровим номером №5110136900:40:002:0009, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №309402206 від 09.09.2022 року.
14 березня 2025 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за замовником ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт за реєстраційним номером №: ТІ01:1330-2085-2473-2088, щодо об`єкта нерухомого майна – садового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з буд під літ. «А», загальною площею 43,1 кв.м., основною площею 25,8 кв.м., допоміжною 17,3 кв.м., вбиральні під літ. «Г» площею 1,4 кв.м., І – мостіння, огорожі №1-4. Вказаний технічний паспорт містить інформацію про дату завершення будівництва 1999 року та розташування на земельній ділянці площею 0,0212 га, з кадастровим номером 5110136900:40:002:0009.
Зазначений технічний паспорт містить відмітку про проведення технічного обстеження за результатами проведеного технічного обстеження об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 , садовий будинок літ. «А», вбиральня літ «Г», яким встановлено його надійної та безпечної експлуатації.
ОСОБА_1 10.04.2025 року направлено до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на реєстрацію декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованих об`єктів (СС1) на земельній ділянці відповідного цільового призначення, щодо об`єкту самочинного будівництва, побудованого у 1998 році, загальною площею 43,1 кв.м., розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 5110136900:40:002:0009, за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана реєстрація зареєстрована за реєстраційним номером в ЄДЕССБ за №ОД161250410517, та в подальшому повернута на доопрацювання.
Згідно з наданою до суду випискою з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо вказаної декларації зареєстрованої за реєстраційним номером №ОД161250410517, причина відмова у видачі полягає з підстав: 
- некоректно зазначеного місцерозташування об`єкта; 
- звернуто увагу, що відповідно до розділу ІІІ п. 2 «Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року №158, розробленого на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі – Порядок №158) та з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», встановлює процедуру проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт», встановлено процедуру проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт (далі – об`єкти), а саме: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 05 серпня 1992 року по 09 квітня 2015 року; будівель і споруд сільськогосподарського призначення, збудованих до 12 березня 2011 року;
- зазначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461 ( у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 №750) (далі – Порядок №461) встановлено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Відповідно до пунктів 17, 18 Порядку №461 замовник ( його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю через центр надання адміністративних послуг чи через електронний кабінет шляхом подання засобами програмного забезпечення Єдиного державного веб-порталу електронних послуг або заповнює та надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до центру надання адміністративних послуг один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку;
- повідомленоо, що набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 23.06.2021 № 681 «Деякі питання забезпечення функціонування Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва», якою було затверджено зміни до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 13.04.2011 № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» (змінено форму бланку: декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду);
- роз`яснено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 5110136900:40:002:0009 виникло після 09 квітня 2015 року, у зв`язку з чим необхідно звернутися до суду щодо визнання права власності на самочинно збудований об`єкт.
За наслідком отримання вказаної відповіді, позивачка звернулась до суду з даним позовом про визнання за нею право власності на об`єкт самочинного будівництва - садового будинку з надвірними спорудами, який складається з буд під літ. «А», загальною площею 43,1 кв.м., основною площею 25,8 кв.м., допоміжною 17,3 кв.м., вбиральні під літ. «Г» площею 1,4 кв.м., І – мостіння, огорожі №1-4, побудований на належній позивачці на праві власності земельній ділянці, площею 0,0212 га, з кадастровим номером №5110136900:40:002:0009, за адресою: АДРЕСА_1 .
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 у справі № 334/3161/17).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі, а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ЦПК України вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою, п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Отже, належними способом захисту особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, для захисту є вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Визнання права власності в порядку частин третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, а також призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
Вказані висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14.05.2025 року у справі №309/3373/21, та аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).
Верховний Суд у постанові від 14.05.2025 року у справі №309/3373/21 також зазначив, що на підставі частин третьої, п`ятої статті 376 ЦК України суд може задовольнити і позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, виключно за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством.
Приймаючи вищевикладене, судом встановлено, що 09.09.2022 року позивачка ОСОБА_1 набувши, на підставі відплатного договору купівлі-продажу, право власності на земельну ділянці, площею 0,0212 га, з кадастровим номером №5110136900:40:002:0009, за адресою: АДРЕСА_2 , зем. діл. АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт самочинного будівництва - садовий будинок з надвірними спорудами, який складається з буд під літ. «А», загальною площею 43,1 кв.м., основною площею 25,8 кв.м., допоміжною 17,3 кв.м., вбиральні під літ. «Г» площею 1,4 кв.м., І – мостіння, огорожі №1-4, здійснивши звернення до УДАБК Одеської міської ради з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта самочинного збудованих об`єктів на земельній ділянці відповідного цільового призначення, яка була повернута, звернулась до суду з цим позовом.
Отже, у цій справі позивачем обрано належний спосіб захисту своїх прав.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
Згідно з частинами першої-третьої статті 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частина третя статті 376 ЦК України).
Також на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Згідно з пунктами 12, 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 76 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать про те, що позивач надав суду докази того, що вона є власником земельної ділянки, площею 0,0212 га, з кадастровим номером №5110136900:40:002:0009, за адресою: АДРЕСА_2 , зем. діл. АДРЕСА_1 , на якій розташований об`єкт самочинного будівництва - садовий будинок з надвірними спорудами, який складається з буд під літ. «А», загальною площею 43,1 кв.м., основною площею 25,8 кв.м., допоміжною 17,3 кв.м., вбиральні під літ. «Г» площею 1,4 кв.м., І – мостіння, огорожі №1-4.
У позовній заяві, позивач зазначив про те, визнання за ним права власності на спірне самочинно збудоване нерухоме майно не порушує права інших осіб і цей факт не спростовано наявними у справі доказами та встановленими в процесі розгляду справи обставинами.
Однак, позивач в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав суду належних доказів того, що вищевказаний об`єкт самочинного будівництва відповідає державним архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також не порушує права та інтереси інших осіб, у тому числі власників сусідніх земельних ділянок.
Жодних клопотань з приводу призначення судової будівельно-технічної експертизи для встановлення відповідних обставин, стороною позивача не заявлялось.
Одночасно судом враховується, що приймаючи надану позивачем інформацію про зведення спірного об`єкту самочинного будівництва у 1998 році, та враховуючи що позивачем набуто право власності на земельну ділянку на якій розташований об`єкт самочинного будівництва у 2022 році, позивачем не надано доказів з приводу відповідного будівництва об`єкту самочинного будівництва, інформації про минулого власника, особи якою він був зведений, інформації з приводу відсутності будь-яких приписів уповноважених на те органів щодо його знесення чи рішень про знесення, тощо.
Суд зазначає, що частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи викладене, досліджуючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, за наслідком чого у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.
Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Приймаючи відмову у задоволенні позову, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 211, 223, 263-265, 352-354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Одеської міської ради (місцезнаходження: 65026, м. Одеса, Думська площа, 1), Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (місцезнаходження: 65062, м. Одеса, вул. Артура Савельєва, 6), про визнання права власності на самочинне будівництво– відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.04.2026 року.

Головуючий        Л. В. Калініченко