ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
06.05.2026	Справа № 910/16281/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Князькова В.В. розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу 
за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз», м. Дніпро
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранеліс», м.Київ
про стягнення 45 784,76 грн
Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранеліс» про стягнення основного боргу в сумі 39 333,46 грн, інфляційних втрат в сумі 552,36 грн, пені в розмірі 5378,45 грн та 3% річних в розмірі 520,49 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором поставки №13S490-7885-20 від 16.04.2020 в частині повного та своєчасного повернення передплати за поставлений товар. 
Ухвалою від 06.01.2026 позовну заяву Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» залишено без руху, визначено спосіб та строк для усунення недоліків у ній.
09.01.2026 позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.
Відповідач відзиву на позов не подав, клопотання про продовження строку на подачу відзиву не заявив, проте, про розгляд справи був повідомлений належним чином з урахуванням такого.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Як встановлено судом станом відповідачем здійснено реєстрацію електронного кабінету в підсистемі електронний суд.
Ухвала про відкриття провадження була доставлена до електронного кабінету відповідача 26.01.2026 о 19:14 та відповідно до приписів ст. 242 ГПК України вважається врученою 27.01.2026.
Наразі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.
Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

16.04.2020 між Акціонерним товариством «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (далі за текстом - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максима Метал Сервіс», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Гранеліс» (далі за текстом - постачальник), було укладено договір поставки № 13S490-7885, за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у господарській діяльності, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього визначену у відповідності до умов договору суму коштів.
У відповідності до п. 1.2. договору найменування (асортимент) товару та вимоги щодо комплектності товару, який підлягає поставці за договором, визначаються специфікацією (додаток № 1 до договору).
Пунктом 2.1. договору визначено, що загальна сума цього договору складається із вартості окремих партій товару, зафіксованих сторонами у видаткових накладних та не повинна перевищувати 10 000 000, грн, з ПДВ. 
За умовами п. 2.3. договору покупець здійснює оплату за кожну партію товару на умовах 100% передоплати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника на підставі отриманого від постачальника рахунку на оплату. 
У пункті 3.1. сторонами узгоджено, що поставка товару, визначеного у специфікації, здійснюється окремими партіями у відповідності до письмових заявок покупця, які направляються постачальнику засобами факсимільного зв`язку або електронною поштою.
Згідно із п. 3.2 договору постачальник здійснює поставку товару на склад покупця, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Виробнича, 23, протягом 10 робочих днів з моменту отримання письмової заявки покупця згідно п.3.1. договору. 
Пунктом 3.6 договору узгоджено, що приймання товару за кількістю , якістю та комплектністю здійснюється покупцем на підставі товаросупровідних документів, видаткової накладної, специфікації, сертифікатів відповідності, паспортів виробника, документації на товар, державних стандартів України тощо. 
Відповідно до п. 3.11 договору одержання (прийняття) товару покупцем підтверджується оформленою у відповідності до вимог законодавства України та підписаною уповноваженим представником покупця видатковою накладною та/або товарно-транспортною накладною. 
Згідно із п. 3.12 договору право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної. Ризик випадкового знищення або пошкодження товару до моменту передачі товару покупцю в порядку, встановленому п.3.11 договору, несе постачальник. 
Додатковою угодою № 2 від 12.10.2021 до договору було внесено зміни, а саме викладено п. 2.1. в такій редакції: «загальна сума цього договору складається із вартості окремих партій товару, зафіксованих сторонами у видаткових накладних та не повинна перевищувати 19 000 000,00 грн, з ПДВ»
Додатковою угодою №3 від 31.12.2021 року до договору було внесено зміни, а саме викладено п. 9.1 в наступній редакції: «цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2022 року, а в частині розрахунків та виконання гарантійних зобов`язань - до повного їх виконання».
На виконання умов договору № 13S490-7885-20 від 16.04.2020 позивачем було здійснено передоплату за товар на рахунок відповідача у розмірі 100% від його вартості, що становить 18 759 114,41 грн.
В подальшому, як стверджує позивач, відповідачем за умовами договору було поставлено товару на загальну суму 18 719 780, 95 грн. 
01.07.2025 року позивачем на адресу відповідача була направлена претензія № Вих-495/882/0725, в якій зазначено про вимогу щодо оплати основної заборгованості у розмірі 39 333,45, що виникла внаслідок переплати за договором поставки № 13S490-7885-20 від 16.04.2020.
07.08.2025 вказану претензію було повернуто на адресу АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» як таку, що не вручено адресату у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання, про що працівником оператора поштового зв`язку зроблено відповідний запис.
Проте, як вказує позивач, вимоги претензії АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» виконано не було, грошові кошти в сумі 39 333,45 грн не повернуто, що і стало підставою для нарахування штрафних санкцій та звернення до суду з розглядуваним позовом.
Оцінюючи доводи учасників судового процесу, а також наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає таке. 
Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З огляду на вказане, беручи до уваги, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Приписи вказаної статті кореспондуються із нормами статті 712 Цивільного кодексу України, частиною 2 якої передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.
У ст.663 Цивільного кодексу України вказано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Частинами 1, 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права можна зробити висновок, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.
При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 05.06.2018р. по справі №904/8972/17.
У цьому зв`язку, позивачем обрано такий варіант поведінки як повернення суми попередньої оплати товару.
До того ж, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.
В статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».
Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару в повному обсязі, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії» (п.74), «Пономарьов проти України» (п. 43), «Агрокомплекс проти України» (п. 166). Аналогічну правову позицію також було висловлено Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 по справі №910/5444/17, від 30.10.2018 по справі №917/63/18.
Судом встановлено, що на виконання умов договору № 13S490-7885-20 від 16.04.2020 позивачем перераховано на рахунок відповідача передоплату за товар у розмірі 100% від його вартості, що становить 18 759 114,41 грн. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень. 
Проте, за наявними у матеріалах справи видатковими накладними, товар попередньо оплачений позивачем, був поставлений відповідачем не у повному обсязі - на загальну суму 18 719 780,95 грн, що свідчить про наявність залишку недопоставленого товару у розмірі 39 333,46 грн. 
Наразі суд зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).
Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»). 
У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За таких обставин, з огляду на вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранеліс» в частині стягнення попередньої оплати в сумі 39 333,46 грн.
Щодо позовних вимог АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» до ТОВ «Гранеліс» про стягнення пені у розмірі 5378,45 грн, 3% річних у розмірі 520,49 грн та інфляційних втрат у розмірі 552,36 грн, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
У силу приписів статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
За частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 по справі №904/4156/18 (12-117гс19) зазначила, що за наведеними вище положеннями Господарського кодексу України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.
Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.
У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Як вже зазначалось судом, у пункті 3.1. договору сторонами узгоджено, що поставка товару, визначеного у специфікації, здійснюється окремими партіями у відповідності до письмових заявок покупця, які направляються постачальнику засобами факсимільного зв`язку або електронною поштою.
Згідно із п. 3.2 договору постачальник здійснює поставку товару на склад покупця, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Виробнича, 23, протягом 10 робочих днів з моменту отримання письмової заявки покупця згідно п.3.1. договору.
Пунктом 6.2. договору визначено, що у разі порушення постачальником строку (строків) поставки товару, визначеного в п. 3.2. договору та у відповідній специфікації, постачальник сплачує на користь покупця неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від вартості непоставленого товару за кожень день прострочення.
Наразі, суд звертає увагу позивача, що в матеріалах справи відсутні письмові заявки покупця - АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» у справі, на поставку відповідачем товару за спірним договором.
Аналізуючи правову природу зобов`язань сторін, суд зазначає, що за змістом пунктів 3.1. та 3.2. договору обов`язок постачальника щодо відвантаження товару у визначений 10-денний строк є відкладальною умовою, що безпосередньо пов`язана з моментом отримання письмової заявки від покупця.
За висновками суду нарахування неустойки згідно з п. 6.2 договору безпосередньо пов`язане із порушенням відповідачем строків поставки товару, встановлених у п. 3.2 договору, а факт такого порушення не підтверджений матеріалами справи через відсутність первинних заявок покупця - позивача у справі.
Зазначений висновок суду додатково підтверджується змістом наявної в матеріалах справи претензії позивача від 01.07.2025 № Вих-495-882/0725. Зокрема, у вказаному документі заявлена до стягнення сума основної заборгованості визначена позивачем саме як переплата, а не як заборгованість за неналежне виконання відповідачем зобов`язань з поставки товару, у встановлений договором строк. 
Таким чином, правова природа вимоги, викладеної у претензії, свідчить про відсутність з боку позивача посилань на порушення відповідачем строків поставки товару на момент звернення,отже, підстави для задоволення позовних вимог АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» до ТОВ «Гранеліс» в частині стягнення пені у розмірі 5378,45 грн - відсутні.
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
З огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань в частині повернення попередньої оплати, позивачем за період з 16.07.2025 по 23.12.2025 було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних на суму 520,49 грн та інфляційні втрати в розмірі 552,36 грн.
Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку нарахувань, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що останній є необґрунтованим, оскільки позивачем не враховано, що право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, які визначені ст.625 Цивільного кодексу України, виникає у кредитора на наступний день після дня, в який останнє повинно було бути виконане.
Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність.
Як вже зазначалось судом, 01.07.2025 року позивачем на адресу відповідача направлено претензію № Вих-495/882/0725, в якій було зазначено про вимогу щодо оплати основної заборгованості у розмірі 39 333,45, що виникла внаслідок переплати за договором поставки № 13S490-7885-20 від 16.04.2020.
Вказану претензію було повернуто відправнику (позивачу) у зв`язку з неотриманням адресатом (відповідачем) за закінченням 07.08.2025 встановленого терміну зберігання, що підтверджується наявним у матеріалах справи відстеженням (трекінгом) поштового відправлення № 0601169835180.
Тобто, за висновками суду, обґрунтованим є визначення строку повернення надмірно сплачених позивачем грошових коштів за договором поставки, виходячи із відмітки, що міститься у відстеженні (трекінгу) поштового відправлення, а отже, у даному випадку кінцевим строком оплати відповідачем заборгованості було 07.08.2025, а право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат виникло 08.08.2025. 
Здійснивши власний перерахунок заборгованості, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранеліс" в частині стягнення 3% річних на суму 446,14 грн. та інфляційних втрат на суму 552,36 грн. 
Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог. 
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, 
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранеліс" про стягнення основного боргу в сумі 39 333,46 грн, пені в сумі 5378,45 грн, 3% річних в сумі 520,49 та інфляційних втрат в сумі 552,36 грн - задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранеліс" (01000, м. Київ, пр. Бажана Миколи, буд. 10; ЄДРПОУ 41312400) на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (49000, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 2, ЄДРПОУ 03340920) основну заборгованість в розмірі 39 333,46 грн, 3% річних в розмірі 446,14 грн, інфляційні втрати у розмірі 552,36 грн та судовий збір в розмірі 2133,90 грн. 
3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного господарського суду.

Повний текст складено та підписано 06.05.2026. 

Суддя В.В. Князьков