ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

01 червня 2026 року	Справа № 160/12564/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді 
Врони О. В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до 1-Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 2-Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до 1-Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 2-Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, в якому просить: 
визнати протиправною та скасувати постанову від 23.04.2025 державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні № 77882850 про відкриття виконавчого провадження на суму стягнення у виконавчому провадженні 5378,80 грн, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України в редакції від 09.04.2025.
визнати протиправною та скасувати постанову від 23.04.2025 державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні № 77882850 про арешт майна боржника ОСОБА_1 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України в редакції від 09.04.2025.
визнати протиправною та скасувати постанову від 23.04.2025 державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні № 77882850 про мінімальний розмір витрат виконавчого провадження № 77882850 на суму 69 грн – за винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, 369,00 грн - загальна сума мінімальних витрат виконавчого провадження № 77882850, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України в редакції від 09.04.2025.
визнати протиправною та скасувати постанову від 23.04.2025 державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні № 77882850 про стягнення виконавчого збору на суму 537,88 грн, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України в редакції від 09.04.2025.
визнати протиправними дії державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні № 77882850, що полягають у передчасному винесенні постанов від 23.04.2025 про відкриття виконавчого провадження, про мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про арешт майна боржника ОСОБА_1 без перевірки судового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі № 204/9551/18 невідомо якого провадження на предмет відповідності вимогам ст. 236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, та без перевірки доходів ОСОБА_1 , з яких може бути здійснено стягнення судового збору у розмірі 5378,80 грн у виконавчому провадженні № 77882850 без накладення арешту на її доходи відповідно ч. 2 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 09.02.2025.
зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винести постанову про закриття виконавчого провадження № 77882850 у зв`язку з тим, що його відкриття було передчасним за умови ненабуття законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі № 204/9551/18 невідомо в якому провадженні.
зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винести постанову у виконавчому провадженні № 77882850 про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що даний арешт накладений передчасно, без перевірки доходів боржника, з яких здійснюються стягнення та на які накладається арешт у виконавчому провадженні відповідно ч. 2 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 09.02.2025, та за умови ненабуття законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі № 204/9551/18 невідомо в якому провадженні.
стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15000,00 грн та відсотки за користування кредитом за договором № 5491309 від 28.04.2025 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, завданої їй незаконними діями державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича.
стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 20000,00 грн та відсотки за користування кредитом за договором № 2293444 від 10.05.2025 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», завданої їй незаконними діями державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича.
стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 31494,80 грн, завданої їй незаконними діями державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що у провадженні Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 77882850 з примусового виконання наказу, виданого 03.03.2025 Господарським судом Дніпропетровської області у справі № 204/9551/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 5378,80 грн судового збору. Про наявність вказаного виконавчого провадження позивачу стало відомо після накладення державним виконавцем арешту на кошти на її банківських рахунках. До цього вона не отримувала постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту. 24.04.2025 державним виконавцем було вручено позивачу лише постанову про відкриття виконавчого провадження. З матеріалами виконавчого провадження позивач ознайомилася через Автоматизовану систему виконавчого провадження. Позивач вважає, що у Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження № 77882850 та прийняття постанов про арешт майна боржника, про мінімальний розмір витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, оскільки рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі №204/9551/18, на підставі якого видано наказ від 03.03.2025, було оскаржено позивачем шляхом подання касаційної скарги. Крім того, на думку позивача, суму судового збору 5378,80 грн у судовому рішенні розраховано неправильно. Постановою державного виконавця від 23.04.2025 без належних підстав було накладено арешт на рахунок позивача, на який здійснюється зарахування аліментів та соціальних виплат на дочку позивача – дитину з інвалідністю. Тоді як відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено, зокрема, на допомогу по догляду за дитиною з інвалідністю, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом. Позивач не погоджується з визначеними державним виконавцем сумами витрат виконавчого провадження та виконавчого збору. У зв`язку з накладенням арешту позивач не мала можливості здійснити щомісячні платежі у банках та ломбарді, утримувати себе та дитину з інвалідністю, здійснювати оплату за комунальні послуги. Для своєчасної оплати за кредитами у банках та відсотків у ломбарді позивач отримала нові кредити на суму 15000 грн та 20000 грн. Позивач зазначає, що протиправними діями та рішеннями державного виконавця їй завдано матеріальну шкоду в сумі 35000,00 грн (сума отриманих кредитів) + щомісячні відсотки по кредитам. Також позивачу було спричинено моральні страждання, що негативно вплинуло на її нормальний життєвий ритм, можливість утримувати себе та дитину з інвалідністю, своєчасно сплачувати відсотки та обов`язкові платежі за кредитами, змусило звернутися до суду за захистом своїх прав, збирати докази. Загальний розмір моральної шкоди позивач оцінює у суму 31494,80 грн, що дорівнює вартості невикуплених у ломбарді ювелірних виробів.
Ухвалою від 17.11.2025 провадження по справі закрито на підставі ст. 238 КАС України.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.03.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 у справі № 160/12564/25 скасовано, справу направлено до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 08.04.2026 року №618д щодо призначення повторного автоматизованого розподілу заяви призначено повторний недопустимості повторної участі судді Вікторії Рянської в розгляді адміністративної справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2026 дану справу передано для розгляду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Вроні О.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/12564/25 за позовом ОСОБА_1 до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди. 
22.04.2026 від Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до суду надійшов відзив на позовну заяву.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 вказує наступне.
Позовна заява не містить жодного обґрунтування, в чому саме полягає неправомірність дій чи бездіяльності саме державного виконавця.
Як свідчать матеріали справи, позовна заява фактично обґрунтовується незгодою позивача із судовим рішенням у справі №204/9551/18, яке набрало законної сили.
Відсутні правові підстави для перекладання відповідальності боржника за невиконання умов цивільних правочинів, укладених з третіми особами для задоволення особистих споживчих потреб, на орган примусового виконання рішення, який виконує державну функцію. Таким чином, на думку відділу ДВС, слід відмовити в позові до неналежного відповідача - Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Відділ ДВС вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання матеріальної та моральної шкоди, а також її розмір.
Позивачем не доведено факту спричинення моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відділу ДВС та моральної шкоди, оскільки суду не надано жодних доказів завдання йому фізичного болю, душевних страждань або приниження репутації фізичної особи (виписки з історії хвороби, дані медичного обстеження, докази втрати репутації тощо). В свою чергу, факт правомірності дій державного виконавця підтверджується матеріалами виконавчого провадження №77882850.
27.04.2026 на виконання ухвали суду від 23.04.2026 відповідачем надіслано копію матеріалів виконавчого провадження №77882850.
В період з 01.05.2026 по 29.05.2026 суддя знаходилась у відрядженні і щорічній відпустці, що підтверджується довідкою Відділу управління персоналом Дніпропетровського окружного адміністративного суду №159 від 01.06.2026.
Справа розглянута в перший день виходу судді з відпустки.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини справи.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі №204/9551/18 в повному обсязі відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСББ «Каверіна 1». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 5 378,80 грн. судового збору.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.02.2025 року, рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про:
- зобов`язання ОСББ Каверіна-1 здійснити офіційне та належне оформлення перебування позивача ОСОБА_1 у складі правління ОСББ Каверіна - 1 на посаді Член правління ОСББ Каверіна - 1 згідно з вимогами діючого законодавства щодо КЗпП України та Законів України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»; зобов`язання ОСББ «Каверіна 1» обов`язково внести записи про працевлаштування та звільнення до трудової книжки працівника ОСОБА_1 , подати дані фактичного працювання до податкової інспекції, пенсійного фонду, фонду соціального страхування, Дніпровського міського центру зайнятості;
- стягнення з ОСББ «Каверіна-1» на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату за листопад 2016 року у розмірі 856 грн. 82 коп. за грудень 2016 року 5913 грн. 00 коп. на рівні показника середньої заробітної плати. З загального розміру заробітної плати за листопад та грудень 2016 року у розмірі 6769 грн. 82 коп. утриманим податки, збори та обов`язкові платежі у розмірах ПДФО 18 % = 1218 грн. 57коп., ВСІ,5% = 101 грн. 55 коп.. на фактично виплачену працівнику заробітну плату нарахувати ЄСВ 22% = 1198 грн. 93. коп.;
- стягнення з відповідача ОСББ «Каверіна-1»на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, час вимушеного прогулу (ст. 44, 116, 117, 235, 236 КЗпП України) та інші передбачені законодавством України про працю виплати за період з 01.01.2017 року по день звільнення з ОСББ «Каверіна-1», а саме по день внесення запису в трудову книжку (дублікат або вкладиш) про звільнення з посади та вручення наказу про звільнення з посади член правління ОСББ «Каверіна -1» на рівні щомісячних показників середніх заробітних плат по Україні, встановлених Міністерством фінансів України, станом на день подачі даної уточненої позовної заяви даний розрахунок дорівнює 854808 грн. З загального розміру вихідної допомоги утриманим подати, збори та обов`язкові платежі у розмірах ПДФО 18 % = 155084 грн. 81коп., ВС1,5% = 13012 грн. 36 коп.. на фактично виплачену працівнику заробітну плату у розмірі 698330 грн. 11 коп. нарахувати ЄСВ 22% = 153632 грн. 62 коп.
Ухвалено в цій частині нове рішення, яким закрито провадження у справі з розгляду вищенаведених вимог.
В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі № 204/9551/18 - залишено без змін.
03.03.2025 року видано наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 04.02.2025 року, які набрали законної сили 04.02.2025 року.
23.04.2025 на примусове виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області старшим державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №77882850, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 5378,80 грн. за подачу до суду позовної за яви у справі №204/9551/18.
В цей же день державним виконавцем були прийняті наступні постанови у виконавчому провадженні №77882850:
постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника – ОСОБА_1 суму мінімальних витрат виконавчого провадження -369,00 грн.;
постанова про стягнення виконавчого збору, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчий збір у сумі 537,88 грн.;
постанова про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 6285,68 грн.
Позивач в позовній заяві вказує, що до жодної з постанов державного виконавця не додано документу, яким би були розраховані виконавчі витрати та витрати за відкриття виконавчого провадження.
ОСОБА_1 зазначає, що державний виконавець з власної ініціативи відніс всі позовні вимоги в позовній заяві у справі №204/9551/18 до майнових і стверджує про неправильний розрахунок стягнутого з неї судового збору (5378,80 грн.), а також виконавчих витрат у виконавчому провадженні № 77882850.
З цих причин, позивач вважає визначені державним виконавцем витрати видуманими.
Не погодившись з вищевказаними постановами державного виконавця від 23.04.2025, позивач звернулася з позовом до суду.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Частиною 1 статті 18 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» ( Закон №1404-VIII).
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VII).
Згідно ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч.3 ст. 27 Закону № 1404-VIII). 
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За п. 8 розділу III Інструкції № 512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.
Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.
З наведених законодавчих положень вбачається, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання та є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження, адже одночасно з відкриттям виконавчого провадження, він повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору, що є обов`язком державного виконавця.
Відповідно до п. 1, 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, №512/5, фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону. Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 554. Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувану).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Аналіз наведених положень вказує, що постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження приймається на підставі та одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Тобто їх правовий статус є взаємопов`язаним.
Оскільки судом встановлено правомірність винесення постанови від 23.04.2025 про відкриття виконавчого провадження №77882850, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є законною і обґрунтованою, тому скасуванню не підлягає.
Згідно п. 13 розділу ІХ Інструкції № 512/5 при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення.
За п. 8 розділу III Інструкції № 512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.
Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.
Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.
Що стосується доводів позивача в частині неправильного обрахунку розміру судового збору, що підлягав стягненню з позивача в дохід Державного бюджету, і виконавчих витрат у виконавчому провадженні №77882850, то такі доводи є безпідставними.
Рішення господарського суду від 13.02.2024 року, в тому числі в частині стягнення з позивача судового збору, залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції від 04.02.2025 року, а отже, в силу положень ст. 241 ГПК України, відповідне рішення набрало законної сили 04.02.2025 року.
Наказ від 03.03.2025 року видано на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 року та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 04.02.2025 року, які набрали законної сили 04.02.2025 року. Обставини законності рішення суду у господарській справі по суті спору по-перше, не входять до предмету розгляду постанови державного виконавця, і вже були предметом розгляду судом касаційної інстанції і висновки щодо їх законності, викладені у постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №204/9551/18.
Позивач стверджує про неправильний розрахунок виконавчого збору, що не відповідає дійсності, оскільки як встановлено судом державним виконавцем виконавчий збір був розрахований відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII і правильно визначено, що його сума складає 537,88 грн.
Отже, загальна сума коштів, що підлягають стягненню з позивача у виконавчому провадженні №77882850 складає 6 285,68 грн (5 378,80 + 537,88 + 369,00).
Щодо позовних вимог в частині скасування постанови державного виконавця від 23.04.2025 про арешт коштів боржника, суд виходить з наступного.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.04.2025 скаргу ОСОБА_1 прийнято до розгляду в частині вимог про скасування всіх постанов про накладання арешту на рахунки боржника в банках м. Дніпра у виконавчому провадженні №77882850, а також вимог про зняття арешту з усіх рахунків боржника в банках м. Дніпра, накладених постановами державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра ПМУМЮ (м. Одеса) Кравченко Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні №77882850.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2025, яка залишена без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра ПМУМЮ (м. Одеса) Кравченко Євгена Сергійовича відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 19 січня 2026 року у справі № 204/9551/18 Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2025 у справі № 204/9551/18 залишено без змін.
Верховний Суд у постанові звернув увагу на те, що накладення арешту на кошти (майно) боржника є стадією виконавчого провадження - першим етапом звернення стягнення на майно боржника, питання про накладення якого виконавець вирішує під час відкриття виконавчого провадження. Проте, з урахуванням викладеного, ті застереження, що містилися в абзаці 9 пункту 10-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", не можна тлумачити у такий спосіб, що під час воєнного стану на території України припиняються усі виконавчі дії, оскільки це нівелюватиме принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, та призначення інституту виконавчого провадження.
Такому тлумаченню відповідає зміст абзаців 7, 8 пункту 10-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", оскільки наведеними нормами права фактично передбачається можливість накладення арешту виконавцем на кошти боржника. Приписи, які б забороняли накладати арешт на грошові кошти (доходи) боржника, згаданий пункт не містить.
Верховний Суд визнав обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що за відсутності відповідного повідомлення від банку та/або боржника, із наданням відповідних підтверджуючих документів, виконавцем під час винесення постанови про накладення арешту на грошові кошти боржника не було допущено порушення вимог Закону України "Про виконавче провадження".
За правилами ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили 18.01.2026.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 238 КАС України передбачено, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Таким чином, провадження у справі в частині позовних вимог: визнати протиправною та скасувати постанову від 23.04.2025 державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні № 77882850 про арешт майна боржника ОСОБА_1 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України в редакції від 09.04.2025; зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винести постанову у виконавчому провадженні № 77882850 про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що даний арешт накладений передчасно, без перевірки доходів боржника, з яких здійснюються стягнення та на які накладається арешт у виконавчому провадженні відповідно ч. 2 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 09.02.2025, та за умови ненабуття законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі №204/9551/18 невідомо в якому провадженні, підлягають закриттю.
Щодо позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, відсотків за користування кредитом за договорами про надання споживчого кредиту і моральної шкоди з Державного казначейства України.
Позивач просить стягнути матеріальну шкоду, завдану як вона вважає протиправними діями і рішеннями державного виконавця у сумі 1500 грн. через незапланований нею, взятий кредит в ТОВ «ЛІНЕУРА Україна», за який вона вимушена сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитними грошима згідно договору №5491309 від 28.04.2025 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Стягнення коштів із Держказначейства можливе виключно як відшкодування шкоди, завданої діями чи бездіяльністю державних органів. Водночас, кредитні правовідносини, зокрема за продуктом «NewShort» мають комерційний характер, де позичальник несе цивільно-правову відповідальність перед кредитором (банком або фінансовою компанією).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором особа або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦПК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За кредитним договором матеріальну шкоду (тіло кредиту), відсотки за користування коштами та штрафні санкції зобов`язаний сплачувати виключно позичальник (фізична особа), а не Держказначейство чи державний виконавець, які не є стороною приватного договору. 
Сплату відсотків за приватними кредитами громадянина не може бути перекладено на держбюджет, оскільки такі відсотки не є прямими збитками, завданими державою, а випливають із добровільно підписаного договору.
Матеріальна шкода може бути стягнена, з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у разі визнання дій чи бездіяльності виконавця незаконними.
Зокрема, якщо державний виконавець порушив закон (як то безпідставно наклав арешт). Натомість судом, не встановлено протиправних дій чи бездіяльності державного виконавця, в тому числі і при накладанні арешту у виконавчому провадженні.
Суд також з питання стягнення матеріальної і моральної шкоди виходить з наступного.
Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.(стаття1173 ЦК України).
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Стаття 1166 ЦК України регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
З наведеного випливає, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.
Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.
Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Так, з огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.
Оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).
Позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно ч. 1 ст. 80 Закону України «Про державну службу», матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.
Конституційним судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі №1- 36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до положень ст.4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність, дотримуватися принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець учиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, унесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим законом та іншими нормативно-правовими актами.
За ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно й в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Оскільки, судом не встановлено протиправних дій і постанов державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження № №77882850 суд не вбачає підстав для стягнення матеріальної і моральної шкоди з Державного казначейства України. 
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За вимогами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За встановлених обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскільки в позовних вимогах відмовлено, суд не здійснює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до 1-Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 2-Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів на відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.
Закрити провадження в частині позовних вимог: визнання протиправною та скасування постанови від 23.04.2025 державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Євгена Сергійовича у виконавчому провадженні № 77882850 про арешт майна боржника ОСОБА_1 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України в редакції від 09.04.2025;
зобов`язання Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винести постанову у виконавчому провадженні № 77882850 про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що даний арешт накладений передчасно, без перевірки доходів боржника, з яких здійснюються стягнення та на які накладається арешт у виконавчому провадженні відповідно ч. 2 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 09.02.2025, та за умови ненабуття законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2024 у справі № 204/9551/18 невідомо в якому провадженні.
В решті позовних вимог -відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений ч. 6 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона