П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12579/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Наталія Миколаївна 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
15 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУ ПФУ в Житомирській області), в якому просив: визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Житомирській області щодо відмови в призначенні йому пенсії за вислугою років у пільговому обчисленні 27 років 03 місяці 28 днів на підставі вимог п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992; зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугою років у пільговому обчисленні 27 років 03 місяці 28 днів на підставі вимог п. «а» ст. 12 Закону № 2262-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992, починаючи з 01.01.2025.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Житомирській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 30.12.2024 року про переведення на пенсію за вислугу років. Зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.12.2024 року про переведення на пенсію за вислугу років відповідно до вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1, та із врахуванням положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем розгляд заяви позивача від 30.12.2024 у передбаченому законодавством порядку здійснено не було, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, водночас умовою для призначення пенсії за вислугу років є наявність саме календарної вислуги років, без можливості обрахунку такої вислуги в пільговому обчисленні.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. За доводами апеляційної скарги, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки при визначенні права на пенсію за вислугу років має враховуватися загальна (пільгова) вислуга років, яка становить 27 років 03 місяці 28 днів, а не лише календарна вислуга. Апелянт посилається на положення постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, відповідно до яких види служби зараховуються до вислуги років на пільгових умовах, а також на постанову Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 805/3923/18-а.
ГУ ПФУ в Житомирській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило щодо доводів і мотивів такої скарги та просило залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві відповідач зазначив, що відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається при наявності саме календарної вислуги 25 років і більше, а не загальної чи пільгової вислуги років. Стаття 17 Закону № 2262-ХІІ визначає вичерпний перелік видів служби та періодів часу, які зараховуються до вислуги років при призначенні пенсії, і жодної відсилочної норми на підзаконні акти не містить. Відповідач також зазначив, що у разі невідповідності правового акта закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, тобто Закон № 2262-ХІІ. Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 805/3923/18-а, відповідач вказав, що судове рішення не є джерелом права в Україні, а висновки Верховного Суду носять рекомендаційний характер. Крім того, відповідач зазначив, що до ГУ ПФУ в Житомирській області не надходила заява від ОСОБА_1 про переведення на інший вид пенсії.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Приписами частин першої – третьої статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції. Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 24.09.2021 № 339о/с він звільнений зі служби. Дата звільнення зі служби - 30.09.2021.
За матеріалами пенсійної справи загальна вислуга років позивача становить 27 років 3 місяці 28 днів, в тому числі в календарному обчисленні - 22 роки 11 місяців 19 днів.
З 01.10.2021 позивачу призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі подання про призначення пенсії по інвалідності Головного управління Національної поліції в Житомирській області № 511 від 20.10.2021.
30.12.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років.
Листом від 05.02.2025 № 6322-2263/П-02/8-0600/25 ГУ ПФУ в Житомирській області надало роз`яснення відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», в якому зазначило, що призначення пенсії за вислугу років особам, які звільнені з військової служби та мають календарну вислугу 22 роки, чинним законодавством не передбачено.
Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за вислугою років протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на службі в органах внутрішніх справ та Національній поліції, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до пункту «б» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби поліцейські, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України.
Стаття 2 Закону № 2262-ХІІ визначає, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
За приписами пункту «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.
Згідно з частиною другою статті 17 Закону № 2262-ХІІ до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.
Відповідно до статті 17-1 Закону № 2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених вимог Закону № 2262-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.1992 № 393 затвердив Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (далі - Порядок № 393).
Колегія суддів зазначає, що на підставі аналізу чинного законодавства існують два різних правових виміри вислуги років, які стосуються колишніх поліцейських: вислуга років для призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону № 2262-ХІІ та вислуга років для визначення розміру пенсії, призначеної відповідно до статті 12 Закону № 2262-ХІІ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393» (далі - постанова № 119), яка набрала чинності 19.02.2022, до Порядку № 393 внесені зміни, відповідно до яких Порядок № 393 доповнено пунктом 2-1 такого змісту: «Для призначення пенсій обчислення календарної вислуги років проводиться згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови».
Пункт 3 Порядку № 393 (в редакції постанови № 119) визначає, що до вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяці у відповідних підрозділах за переліком посад і умовами, що визначаються керівниками відповідних міністерств і відомств.
Отже, пункт 3 Порядку № 393 (в редакції постанови № 119) визначає види служби, які зараховуються, зокрема, поліцейським на пільгових умовах лише для визначення розміру пенсії за вислугу років, а не для призначення такої пенсії.
Таким чином, як стаття 12 Закону № 2262-ХІІ, так і Порядок № 393 (в редакції постанови № 119) встановлюють однакове правове регулювання спірних правовідносин в частині розмежування календарної та пільгової вислуги, порядку їх обчислення та застосування. Виходячи з положень статті 12 Закону № 2262-ХІІ та пунктів 1 та 2-1 Порядку № 393 календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 Порядку № 393 визначає, що певні періоди підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії.
Тобто, постановою № 119 усунуто розбіжності між Закону № 2262-ХІІ та Порядком № 393 щодо врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Щодо доводів апелянта про необхідність врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років з посиланням на положення Порядку № 393 у попередній редакції, колегія суддів зазначає наступне.
Розглядаючи питання дії закону у часі, слід взяти до уваги, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України. Зокрема, у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 10.12.2024 у справі № 520/5695/23 сформував правовий висновок, відповідно до якого визначальним у спірних правовідносинах є момент, коли позивач почав реалізовувати своє право на призначення пенсії. Ураховуючи те, що особа звернулася з заявою про оформлення документів для призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону № 2262-ХІІ після набрання чинності постановою № 119, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, відтак його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними.
Аналогічна правова позиція підтримана у постановах Верховного Суду від 19.06.2025 у справі № 420/24894/23, від 06.10.2025 у справі № 340/4308/24.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосовуючи зазначені правові висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що позивач звернувся із заявою про переведення на пенсію за вислугу років 30.12.2024, тобто після набрання чинності постановою № 119 (19.02.2022). Відтак, при вирішенні питання про наявність підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідач мав керуватися чинним на момент розгляду заяви нормативно-правовим регулюванням, яке передбачає необхідність наявності саме календарної вислуги 25 років і більше.
Оскільки календарна вислуга років позивача на день звільнення зі служби становить 22 роки 11 місяців 19 днів, що є меншим за необхідні 25 календарних років, передбачених пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років відсутні.
Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 805/3923/18-а, колегія суддів зазначає, що зазначена постанова ухвалена за інших фактичних обставин, зокрема до набрання чинності постановою № 119, та не стосується подібних правовідносин у розумінні частини 5 статті 242 КАС України, з огляду на що не може бути застосована до спірних правовідносин у цій справі. Натомість правові висновки Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, викладені у постанові від 10.12.2024 у справі № 520/5695/23, є актуальними та стосуються саме подібних правовідносин.
Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що відповідачем при розгляді заяви позивача від 30.12.2024 не було дотримано вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1). Зокрема, заява позивача не була розглянута у відповідності до вимог Порядку № 3-1 і рішення про наявність чи відсутність підстав для переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років не було прийнято у встановленому порядку, а натомість надано лише роз`яснення відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян», що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а саме: про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Житомирській області щодо неналежного розгляду заяви позивача від 30.12.2024 та зобов`язання відповідача розглянути зазначену заяву у відповідності до вимог Порядку № 3-1 та із врахуванням положень Закону № 2262-ХІІ, а також про відмову в задоволенні решти позовних вимог щодо призначення пенсії за вислугу років у пільговому обчисленні.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29–30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.