Справа № 560/18392/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

22 травня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в особі Хмельницького відділу №1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в особі Хмельницького відділу №1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправною відмову Хмельницького відділу № 1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в оформленні та видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ; зобов`язати Хмельницький відділ № 1 Управління Державної міграційної служби України оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у вересні 2025 року ОСОБА_2 , якому на момент звернення виповнилося 14 років, разом зі своїм законним представником - матір`ю ОСОБА_1 , особисто звернулися до Хмельницького відділу № 1 УДМС України в Хмельницькій області із заявою-анкетою та належним пакетом документів для оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки. 
У заяві-анкеті законний представник та неповнолітній позивач зазначили про відмову через релігійні переконання від паспорта у вигляді ID-картки , внесення будь-яких даних про особу до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР), присвоєння унікального номера запису в Реєстрі (УНЗР) та не надали згоди на обробку персональних даних. 
Листом-відповіддю від 19.09.2025 року відповідач фактично відмовив у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, мотивуючи це тим, що право на оформлення паспорта такого зразка виникає лише після досягнення 16-річного віку та за наявності відповідного судового рішення, яке набрало законної сили. 
Позивач вважає такі дії та рішення відповідача протиправними, оскільки чинне законодавство України не містить заборони чи обмежень щодо отримання паспорта у формі книжечки. Крім того, відсутність чинної затвердженої МВС форми заяви для первинного отримання паспорта-книжечки в 14 років або наявність Тимчасового порядку № 456 не можуть бути підставою для відмови через пріоритет норм Конституції та законів над підзаконними актами , а також з огляду на принцип недопущення надмірного формалізму. 
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Представник відповідача у відзиві проти задоволення позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні. Зазначає, що відповідно до статті 21 Закону України № 5492-VI та Порядку № 302, паспорт громадянина України виготовляється виключно у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Дані нормативно-правові акти є спеціальними та не передбачають альтернативних форм документа чи можливості вибіркового застосування їхніх норм. Зауважує, що механізм видачі паспорта зразка 1994 року (у формі книжечки) регулюється Положенням № 2503-ХІІ та Тимчасовим порядком № 456. Пунктом 2 Положення № 2503-ХІІ чітко встановлено, що паспорт у формі книжечки видається громадянам лише після досягнення 16-річного віку. Оскільки ОСОБА_3 на момент звернення виповнилося лише 14 років, він не підпадає під дію вказаного Положення. 
Звертає увагу, що позивачами було подано заяву в довільній формі, а додані документи не відповідали встановленим вимогам підзаконних актів. Крім того, для отримання паспорта-книжечки Тимчасовим порядком № 456 передбачено обов`язкове надання відповідного рішення суду, яке набрало законної сили. За відсутності належної заяви-анкети та повного переліку документів відповідач позбавлений правових підстав для видачі паспорта будь-якого зразка. 
Наголошує, що наданий Хмельницьким відділом № 1 лист-відповідь від 19.09.2025 року є виключно роз`ясненням норм чинного законодавства, а не рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову у наданні адміністративної послуги в розумінні КАС України. З огляду на судову практику Верховного Суду (зокрема, у справах № 820/3352/18 та № 260/687/19), неотримання офіційної відмови через недотримання особою процедури звернення свідчить про передчасність судового позову. 
Таким чином, вважає, що УДМС України в Хмельницькій області діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому права позивача порушені не були.
Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій з доводами відповідача не погоджується та вважає їх необґрунтованими. Просить задовольнити позовні вимоги.
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
03 вересня 2025 року позивач, як законний представник, діючи в інтересах неповнолітного ОСОБА_4 , якому на момент звернення виповнилося 14 років, особисто звернулася з ним до Хмельницького відділу № 1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області. 
Під час звернення була подана заява-анкета з метою отримання рішення про оформлення та видачу ОСОБА_4 паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки. 
У поданій заяві позивач зазначила про відмову через релігійні переконання від отримання паспорта у формі ID-картки, внесення будь-яких даних про дитину до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР), формування або присвоєння унікального номера запису в Реєстрі (УНЗР), а також не надала згоди на обробку персональних даних. 
До заяви було додано такі документи: заяву за формою згідно з Додатком 1 до Тимчасового порядку № 456; нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 (оригінал надавався для огляду); нотаріально засвідчену копію паспорта матері ОСОБА_6 (оригінал надавався для огляду); дві фотокартки розміром 3,5х4,5 см; витяг з реєстру територіальної громади щодо реєстрації місця проживання; копію повідомлення про відмову від прийняття РНОКПП. 
Заява-анкета з додатками була прийнята та зареєстрована Хмельницьким відділом № 1 УДМС у Хмельницькій області за вхідним № К-100/6/6802-25 від 04 вересня 2025 року. 
19 вересня 2025 року Хмельницький відділ № 1 УДМС України в Хмельницькій області за результатами розгляду звернення надав лист-відповідь № К-100/6/6802-25/6833.37.2/124-25. У цьому листі територіальний підрозділ ДМС роз`яснив, що право на оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-XII виникає після досягнення особою 16-річного віку, а механізм оформлення такого документа особі у 14 років за Тимчасовим порядком № 456 можливий лише за наявності судового рішення, яке набрало законної сили. Через відсутність такого судового рішення та неотримання затвердженої заяви-анкети, паспорт зразка 1994 року оформлено не було. 
Не погоджуючись із зазначеною позицією міграційної служби, позивач в інтересах ОСОБА_5 звернулася до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд враховує таке.
Згідно з положеннями статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до приписів статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Із зазначених конституційних норм випливає, зокрема висновок про те, що встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
Згідно зі статтею 22 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, згідно з яким, зокрема, неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Суд зауважує, що у спірному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.
Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується з міжнародно-правовими актами.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 07.08.1996). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п.61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п. 65 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).
Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільств» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини»).
Отже, особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.
Частиною третьою статті 13 Закону України від 20.11.2012 №5492-VI "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" (надалі - Закон №5492-VI) передбачено, що паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 14 Закону №5492-VI, форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.
Поряд з цим діє Положення про паспорт громадянина України, яке затверджене постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992 (надалі - Положення №2503-ХІІ), відповідно до пункту другого якого паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Згідно з пунктом 3 Положення №2503-ХІІ, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
У постанові від 19.09.2018 Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17 висловила правову позицію, згідно з якою особа не позбавлена можливості отримання паспорта у вигляді книжечки замість паспорта у вигляді ID-картки.
Судовим розглядом встановлено, що станом на час звернення позивача до відповідача із заявою про оформлення та видачу паспорта громадянина України у формі книжечки ОСОБА_2 не виповнилося 16 років.
Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону №5492-VI, кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України.
Відповідно до пункту 2 Положення №2503-ХІІ, паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Отже, з прийняттям Закону №5492-VI паспорт громадянина України видається з 14 років.
Відсутність паспорта громадянина України з 14 років перешкоджає такій особі у реалізації її гарантованих Конституцією України прав та свобод.
Своєю чергою паспорт громадянина України у формі книжечки, як це передбачено Положенням №2503-ХІІ, видається з 16 років.
Відповідно до частини 3 статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
З огляду на те, що Закон №5492-VI має вищу юридичну силу ніж Положення №2503-XII, то у спірних правовідносинах щодо віку видачі паспорта громадянина України необхідно застосувати приписи статті 21 Закону №5492-VI.
Суд акцентує увагу на тому, що положення статті 21 Закону №5492-VI носять імперативний характер щодо зобов`язання кожного громадянина України, який досяг 14-річного віку, отримати паспорт громадянина України.
Оскільки чинна редакція Закону №5492-VI не передбачає альтернативи паспортам з безконтактним електронним носієм дітям з 14 до 16 років і не може забезпечити реалізацію такого права, то це право має реалізовуватися у спосіб, передбачений Положенням №2503-XII, шляхом видачі паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки без електронного носія до досягнення дитиною 16 років.
Питання права особи з досягненням 14-річного віку на отримання паспорта України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ у зв`язку з ненаданням нею згоди на обробку персональних даних було предметом дослідження Верховного Суду, за наслідками якого сформовано висновок у постановах від 18.11.2021 у справі №420/4049/20, від 21.12.2022 у справі №420/5353/20 та у подальшому підтримано у постановах від 17.05.2023 у справі №420/12574/21 та від 09.11.2023 у справі №380/16510/22.
Отже, Відділ УДМС фактично виявив протиправну бездіяльність, відмовивши ОСОБА_2 у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки до досягнення нею 16-річного віку.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин позов необхідно задовольнити у спосіб, визначений судом.
Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", інших судових витрат не понесла, тому підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в особі Хмельницького відділу № 1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Визнати протиправними дії Хмельницького відділу № 1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Зобов`язати Хмельницький відділ № 1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 - 	
Відповідач:	Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в особі Хмельницького відділу №1 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (вул. Кам`янецька, буд. 47,м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29005 , код ЄДРПОУ - 37864148) 	

Головуючий суддя 		В.К. Блонський