ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року
м. Харків
справа № 638/18065/24
провадження № 22-ц/818/959/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів –Маміна О.В., Яцини В.Б. 
за участі секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
учасники справи:
позивач – Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова подана в інтересах Харківської міської ради
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2025 року у складі судді Шамраєва М.Є.,-
УСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Омаров Аміл Азад огли, діючи в інтересах Харківської міської ради звернувся до суду із позовом, в якому просить усунути перешкоди Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом: зобов`язання ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) знести об`єкт самочинного будівництва – нежитлову будівлю гараж № НОМЕР_2 на прибудинковій території, загальною площею 20,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2420778863101) з приведенням земельної ділянки під нею у придатний для подальшого використання стан; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на нежитлову будівлю - гараж № НОМЕР_2 на прибудинковій території, загальною площею 20,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2420778863101, запис про право власності 43226606; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з відкриттям розділу, індексний номер 59548266 від 29.07.2021 13:53:17) та закриттям розділу 2420778863101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Одночасно позивач просив вирішити питання про стягнення з відповідача судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що порушення прав Харківської міської територіальної громади при самовільній забудові земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутності правовстановлюючих документів як на нерухоме майно, так і на земельну ділянку під цим майном за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю гараж № НОМЕР_2 загальною площею 20,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , надані власником державному реєстратору не відповідали вимогам законодавства, а отже, не підлягало реєстрації право власності на нерухоме майно. окружною прокуратурою було направлено лист від 05.01.2024 за №55-106-92вих-24 до КП «Жилкомсервіс» щодо того, на якій підставі ОСОБА_1 виданодовідку №198 від 07.06.2021 про те, що ОСОБА_1 є власником Гаражу та чи взагалі видвалася вказана довідка.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2025 року позов Шевченківської окружної покуратури м. Харкова задоволено частково.
Усунунено перешкоди Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власнсоті, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) знести об`єкт самочинного будівництва – нежитлову будівлю гараж № НОМЕР_2 на прибудинковій території, загальною площею 20,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2420778863101) з приведенням земельної ділянки під нею у придатний для подальшого використання стан.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а нежитлова будівля гараж № НОМЕР_2 , загальною площею 20,8 кв.м., розташована на ній, є об`єктом самочинного будівництва, зазначене не спростовано Відповідачем та підтверджується наданими суду доказами. Тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно збудований об`єкт нерухомого майна підлягають задоволенню. Суд відмовив в позові прокурора про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю гараж загальною площею 20,8 кв.м. розташовану за адресою АДРЕСА_1 та закриття розділу 2420778863101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Не погодившись з рішенням суду представник Марченко С.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно встановив обставини у справі та дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначив, що у позивача не має підстав для представництва інтересів держави, оскільки матеріалах справи містяться листи від різних департаментів Харківської міської ради про необхідність вчинення певних дій для проведення відповідних перевірок, проте позивачем не виконані вказані умови, а тому позивач передчасно звернувся з позовом до суду.  Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, нежитлова будівля гараж № НОМЕР_2 на прибудинковій території загальною площею 20,8 м2 по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59548266 від 29.07.2021, а тому суд дійшов помилкового висновку що нежитлова будівля є об`єктом самочинного будівництва. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради будь-яких перевірок на об`єкті будівництва по АДРЕСА_2 не проводилось, жодних актів перевірки не складалося, приписи про усунення порушень не виносилися та постанови про притягнення до відповідальності осіб, які здійснили самочинне будівництво, не приймалися. Якщо позивач вважає, що Гараж № 3 на прибудинковій території по АДРЕСА_2 є об`єктом самочинного будівництва, то, відповідно до норм діючого законодавства, дана позовна заява є передчасною та такою, що подана без проведення перевірки об`єкта будівництва, без складання акту перевірки, приписів про усунення порушень, без складання постанови про притягнення до відповідальності осіб, які здійснили самочинне будівництво. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
29.10.2025 представник Кравцов В.І., який діє в інтересах Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова подав відзив на апеляційну скаргу в якій просить, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокуратури – задовольнити та ухвалити нове рішення про задоволення позову прокурора у повному обсязі. Зазначив, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , яка зайнята спірною будівлею – гаражем № НОМЕР_2 , використовується самовільно поза волею власника, що порушує інтереси Харківської міської територіальної громади. Знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості без задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації прав суперечить вищенаведеному принципу юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Прокурор дотримався встановленого законом « Про прокуратуру» порядку повідомлення Харківську міську раду до компетенції якої відноситься питання захисту інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах, проте зазначений орган будь яких активних дій щодо захисту порушеного права не вчинив, що змусила прокурора ініціювати судовий розгляд. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення державного реєстратора Дергачівської міської ради Зоткіна С.В. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з відкриттям розділу, індексний номер 59548266 від 29.07.2021 13:53:17) за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю гараж № НОМЕР_2 загальною площею 20,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2420778863101, запис про право власності 43226606) на підставі довідки № 1147 від 12.07.2021 та технічного паспорту від 12.07.2021, виданих ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості» (а.с. 17-18), а також довідки №198 від 07.06.2021, виданої начальником дільниці № 4 КП «Жилкомсервіс» (а.с. 15).
Відповідно до довідки №1147 від 12.07.2021 №1147, виданої ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості» нежитлова будівля гараж № НОМЕР_2 загальною площею 20,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 побудована у 1991 році (а.с. 16). 
05.01.2024 окружною прокуратурою було направлено лист №55-106-92вих-24 до КП «Жилкомсервіс» щодо того, на якій підставі ОСОБА_1 видано довідку №198 від 07.06.2021 про те, що ОСОБА_1 є власником гаражу № НОМЕР_2 ,розташованому на прибудинковій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та чи взагалі видвалася вказана довідка (а.с. зворот 18-20).
Листом від 01.02.2024 за №350/2/07-05 КП «Жилкомсервіс» повідомлено про те, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №1186 від 20.12.2006 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді м. Харкова» КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків. Рішенням ХМР від 10.05.2017 №238 встановлено перелік послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Водночас, гаражі на баланс КП «Жилкомсервіс» не передавалися, а отже не обліковуються на підприємстві та не обслуговуються. (а.с. 21-23).
З метою уточнення відомостей щодо довідки №198 від 07.06.2021 КП «Жилкомсервіс» запитано її копію, яку прокуратурою надано листом від 05.02.2024 за №55-106-670вих-24 (а.с. 32).
Листом від 19.02.2024 за №626/2/07-05 КП «Жилкомсервіс» за результатом розгляду копії вищезазначеної довідки повідомлено прокуратуру про те, що вказаний документ взагалі не реєструвався в журналах вихідної кореспоненції. Інформація щодо власника гаража в підприємстві також відсутня (а.с. 33).
У судовому засіданні першої інстанції представником відповідача надано оригінал довідки № 198 від 07.06.2024, який відповідає поданій раніше копіїі вказаного документа, суд не вбачав підстав для сумніву щодо відповідності поданої копії оригіналу.
Відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в Державному реєстрі відсутні, що підтверджується відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за вказаною адресою.
У листі Департамнту з інспекціїної роботи Харківської міської ради від 26.01.2024 №392/0/226-24 у реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на офіційному веб-порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://econstruction.gov.ua/), який містить інформацію про документи, що дають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття об`єктів до експлуатації, з травня 2011 року, відсутня інформація щодо об`єкту по АДРЕСА_1 (а.с. зворот 20).
Вивченням відомостей з Єдиного міського реєстру актів Харківської міської ради встановлено відсутність рішень щодо безоплатної передачі у власність, надання в користування (оренду) або продаж земельної ділянки, розташованої за адресою по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
Листом від 22.03.2024 №2581/04-12/24 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на запит окружної прокуратури до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», надано інформацію про те, що здійснювало повноваження щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у м. Харкові до 01.01.2013. Згідно з даними відділу збереження інформації КП «БТІ» інвентаризаційні справи, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт нерухомого майна не створювалися, не обліковуються та у відділі відсутні (а.с. зворот 27).
Водночас, листом від 15.03.2024 за №1691/0/225-24 Департаментом земельних відносин Харківської міської ради повідомлено окружну прокуратуру про те, що згідно з інформацією Департаменту реєстрації ХМР будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій стосовно зазначеного об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 до Департаменту реєстрації ХМР не надходили. За інформацією наявною в Департаменту діловодства звернень від ОСОБА_1 з питань проведення реєстраційних дій з об`єктами нерухомого майна, отримання земельних ділянок для обслуговування гаражу та для надання будь-яких послуг, у період з 01.01.2019 по 11.03.2024 включно до Департаменту діловодства не надходило (а.с. 29-30).
Згідно з інформацією Департаменту містобудування та архітектури ХМР містобудівні умови та обмеження для проектування вищезазначеного об`єкту, Департаментом не надавалися.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
В Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).
Згідно зі ст.ст.13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України. Відповідно до ст.142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих державою органам місцевого самоврядування повноважень належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення. Конвенцією про захист прав людини і основоположній: свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яким порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування збитків. Відповідно до ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю
Відповідно до ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. За положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Разом із тим аналіз положень ст. 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. 
Таким органом у вказаному випадку є Харківська міська рада, яка здійснює повноваження щодо володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності як орган місцевого самоврядування
З матеріалів справи вбачається, що Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова зверталася до Харківської міської ради із листами від 05.01.2024 та 29.02.2024 з метою з`ясування обставин справи та встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.
При цьому отримані матеріали свідчать про те, що Харківська міська рада із тотожними позовними вимогами до суду не зверталася та самостійних заходів щодо захисту порушених інтересів не вживала.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність у прокурора передбачених законом підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Зокрема, за частиною другою цієї статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, також прямо визначені статтею 376 ЦК України.
Так, частинами третьою-п`ятою статті 376 ЦК України встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо ж власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
За змістом частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.
Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Ураховуючи наведене, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки (частина друга статті 152 ЗК України).
Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 розташована у межах міста Харкова та не перебуває у приватній та державній власності, у зв`язку з чим в силу закону є комунальною власністю територіальної громади міста в особі Харківської міської ради.
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). 
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у п. 88 постанови від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зробила висновок, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. 
У частині другій статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі №442/302/17 (провадження №61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна». 
У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” – для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:
1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;
2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність (частина перша статті 31 Закону в редакції, що діяла на момент спірної реєстрації).
У постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 Велика Палата Верховного Суду вказала: сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки (пункт 89); права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (пункт 92); за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна (пункт 112); належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункт 113).
Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа – власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно (п. 152).
Юридичні перешкоди для власника земельної ділянки, які виникли внаслідок зазначеної реєстрації, усуваються внаслідок задоволення судом належних позовних вимог:
(1) або про знесення самочинно побудованого нерухомого майна (внаслідок демонтажу якого на підставі пункту 1 частини першої, частини другої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» закриваються відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційна справа) – саме із такою Прокурор і звернувся до суду;
(2) або про визнання права власності на самочинно побудоване майно (таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності на відповідне майно згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»).
Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 138)).
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19 та інших.
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункт 154)).
Відповідно до ст.ст.79,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю гараж № НОМЕР_2 загальною площею 20,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2420778863101, запис про право власності 43226606) на підставі довідки № 1147 від 12.07.2021 та технічного паспорту від 12.07.2021, виданих ТОВ «Харківське міське бюро нерухомості» (а.с. 17-18), а також довідки №198 від 07.06.2021, виданої начальником дільниці № 4 КП «Жилкомсервіс» (а.с. 15).
У матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували набуття відповідачем права власності на гараж № НОМЕР_2 загальною площею 20,8 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та докази належності йому на відповідному речовому праві земельної ділянки під гаражем № НОМЕР_2 . 
У зв`язку з цим проведення державної реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_2 загальною площею 20,8 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем здійснено всупереч вимог чинного законодавства. 
Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується належними та допустимими доказами факт належності земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , до земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а також те, що нежитлова будівля — гараж № НОМЕР_2 загальною площею 20,8 кв. м, розміщена на зазначеній земельній ділянці, є об`єктом самочинного будівництва, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення судом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо захисту права особи на мирне володіння своїм майном. 
У зв`язку з наведеним судова колегія погоджується з висновками суду про доведеність позовних вимог та наявність підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           В.Б. Яцина

О.В. Маміна