ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4365/20 Головуючий у 1 інстанції – Катаєва Е.В.
Суддя-доповідач – Василенко Я.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Ганечко О.М. Кузьменка В.В., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської митниці на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2025 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль-Контакт» до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:
ТОВ «Текстиль-Контакт» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просило: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці про коригування митної вартості товарів № UA125000/2019/000507/1 від 23.08.2019.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч.1 ст.27, ч.3 ст.276, ст.ст.289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
На виконання вимог Закону № 2825-IX матеріали справи № 640/4365/20 передано до Одеського окружного адміністративного суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2025 позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Київська митниця звернулася із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що в ході здійснення зовнішньоекономічної діяльності 19.01.2018 року позивачем ТОВ «Текстиль-Контакт» (покупець) укладений з Закритим акціонерним товариством «Nostra» (Литовська Республіка, продавець) контракт №030/18, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує тканину та готові текстильні вироби на умовах CIF порт Одеса, Україна (відповідно до Incoterms 2010) в асортименті та в кількості згідно з інвойсом на кожну партію товару, які додаються до Контракту і являються невід`ємною частиною контракту після підписання інвойсів сторонами.
Відповідно до пунктів 2.1, 4.1 та 9.2 контракту поставка товару здійснюється в асортименті і за цінами, погодженими сторонами в письмовому вигляді в інвойсах на кожну партію товару до контракту.
Ціна на товар приймається на умовах CIF порт Одеса (Україна) згідно Incoterms 2010 і включає в себе вартість тари, упаковки, маркування, завантаження в контейнер, митні процедури.
Оплата за товар, який постачається згідно з контрактом, здійснюється покупцем у доларах США, на умовах 100% передоплати після прибуття контейнера в порт м. Одеси, Україна, за кожну партію товару, що підлягає відвантаженню.
Усі доповнення та зміни до контракту дійсні якщо здійснені в письмовому вигляді та завірені уповноваженими представниками обох сторін.
21.01.2019 року сторонами укладено Додаток №24 до контракту, яким доповнено умови контракту новими умовами поставки товару, вказаного в Додатку.
За змістом Додатку №24 до контракту продавець продає покупцю бавовняну тканину фланель. Загальна сума відвантаження відповідно складає 71 157,90 дол. США ± 5% на умовах DAT м. Одеса (Україна). Передоплата після 80 днів по факту відвантаження Товару. Товар відвантажується з Пакистану (компанія М.К. International) в середині травня 2019 року.
14.05.2019 продавцем складено рахунок-проформу (інвойс) №20190514, відповідно до якого вартість товару склала 71 157,90 дол.США.
Позивач сплатив на користь контрагента 71 157,90 дол.США за поставку товару, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металах №158 від 04.07.2019.
У зв`язку поставкою товару на виконання контракту №030/18 від 19.01.2018, позивачем подано до відповідача митну декларацію №UA125110/2019/416048 від 20.08.2019, в якій митну вартість товару було визначено за першим методом - за ціною договору. Для підтвердження вказаних у деклараціях відомостей до митного органу був поданий відповідний пакет документів згідно з МК України (контракт з додатком до нього, інвойс, банківське платіжне доручення в іноземній валюті та інші документи).
Проте, відповідачем прийнято оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів №UA125000/2019/000507/1 від 23.08.2019, в якому зазначено, що подані документи не містили об`єктивних, достовірних відомостей для підтвердження числового значення заявленої митної вартості та містили розбіжності, зокрема: 1) інвойс від 14.05.2019 №20190514 не містить інформації щодо умов поставки, згідно яких надійшов вантаж на митну територію України. В той же час, додаток від 21.01.2019 № 24 містить інформацію щодо умов поставки DAT Одеса, але відповідно до пункту 2.5 цього додатку ціна товару включає лише вартість товару, упаковки та маркування. Тобто, відсутні відомості, що підтверджують таку складову митної вартості як витрати на транспортування; 2) наданий прайс-лист виробника має термін дії на травень-серпень 2019, при цьому ціну за даною поставкою регулює додаток № 24 від 21.01.2019. Тобто, прайс-лист виробника не стосується партії товару, що оцінюється.
В рішенні витребувано у декларанта додаткові документи, а саме: інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини..
У рішенні вказано, що додаткові документи, надані декларантом, не спростовують вимогу митного органу щодо їх запиту, зокрема: 1) рахунок третіх осіб №МК/2111/19 від 14.05.2019 не може бути належним доказом підтвердження заявленого рівня митної вартості, оскільки в ньому містяться відомості щодо визначених умов поставки (містяться відомості щодо умов DAT та CIF); 2) відповідного до експертного висновку № В-1767 встановлено що вартість тканини на 22.08.2019 становить 71157,9 дол. США, тобто без врахування транспортних витрат. При цьому, додаткові документи надано не в повному обсязі.
Відповідач, приймаючи рішення про коригування митної вартості товарів, визначила їх митну вартість методом за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на підставі баз даних ЄАІС Держмитслужби України у ввезення товарів, заявлених до митного оформлення, яка є більшим ніж заявлено декларантом.
Позивачу, як декларанту, роз`яснено, що у разі незгоди з вказаним рішенням права на його оскарження до органу вищого рівня відповідно до глави 4 МКУ або суду, а також права викладені у ч. 3 ст.52 цього МКУ.
Вважаючи вказане вище рішення протиправним, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач подав усі необхідні документи для підтвердження митної вартості товару за ціною договору, які не містили розбіжностей та достатньо підтверджували її числові значення, тоді як відповідач не довів наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності цих документів і безпідставно витребував додаткові документи та скоригував митну вартість, поклавши в основу рішення лише дані ЄАІС без належного обґрунтування, у зв`язку з чим оскаржуване рішення митного органу є протиправним та підлягає скасуванню.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неналежно оцінив подані митницею докази та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для коригування митної вартості товару, оскільки документи, подані декларантом, містили розбіжності та не підтверджували усіх складових митної вартості, зокрема витрат на транспортування за умовами поставки DAT, а інвойс, прайс-лист та додатково надані документи не містили достатніх і достовірних відомостей щодо фактично сплаченої ціни товару. Митниця вважає, що правомірно витребувала додаткові документи, провела консультації з декларантом та, у зв`язку з неусуненням сумнівів щодо заявленої вартості, обґрунтовано застосувала резервний метод визначення митної вартості на підставі даних ЄАІС, тоді як оскаржуване рішення суду не містить належної оцінки доводів відповідача та не відповідає вимогам статей 242, 246 КАС України щодо законності й обґрунтованості судового рішення.
Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулювання економічних, організаційних, правових, кадрових та соціальних аспектів діяльності митної служби України визначає Митний кодекс України.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України та іншими законами України.
До митної справи відповідно до ст. 7 МК України відносяться, крім іншого, встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення. 
Згідно з п. 23, 24 ст. 4 МК України митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку; митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.
Згідно положень МК України митний орган здійснює контроль правильності визначення митної вартості товарів, якою є відповідно до ст.49 МК України, їх вартість, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Частиною 2 ст. 53 МК України визначений перелік документів, які декларант подає митному органу щодо підтвердження митної вартості товарів і обраний метод її визначення. Такими документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи, перелік яких визначений в даній нормі закону.
Таким чином, митний орган має право вимагати від декларанта додаткових документів лише при наявності визначених законом підстав, чітко зазначених в ч.3 ст.53 МКУ (- розбіжності у документах, - ознаки підробки документів, - або вони не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари).
В оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів №UA125000/2019/000507/1 від 23.08.2019 зазначено, що подані позивачем документи не містили об`єктивних, достовірних відомостей для підтвердження числового значення заявленої митної вартості та містили розбіжності. 
Однак, жодного належного та допустимого доказу, що надані позивачем документи містять розбіжності та не містять всіх відомостей про митну вартість товару - не надано. В той же час в контракті, додатку до нього, інвойсі та банківському платіжному дорученні в іноземній валюті, які є основними документами, містяться всі відомості про митну вартість. 
Отже, зазначені в оскаржуваному рішенні підстави для його прийняття є неприйнятними, з огляду на таке.
Колегія суддів вважає, що позивачем надано усі необхідні документи, що стосуються числового значення митної вартості товару або методу її визначення, документи містили всі відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару. Ціна товару була визначена позивачем згідно з умовами контракту. В той же час, обставини, якими мотивоване рішення митного органу про необхідність витребування додаткових документів є необґрунтованими, оскільки надані документи у сукупності підтверджують визначену митну вартість товару позивачем (декларантом) за першим методом визначення митної вартості.
Водночас, приписи МК України зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності.
Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено наявність підстав для витребування додаткових документів у позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.
Відповідно до оскаржуваного рішення №UA125000/2019/000507/1 від 23.08.2019 недоліком, який на думку митного орану свідчить про розбіжність у вартості товару та не дає йому упевненості у правильності визначення митної вартості товару є те, що відсутні відомості, які підтверджують витрати на транспортування як складової митної вартості.
Пунктом 1.1. контракту №030/18 від 19.01.2018 року, що продавець продає, а покупець купує тканину та готові текстильні вироби на умовах CIF порт Одеса, Україна (відповідно до Incoterms 2010).
У п.4.1 Додатку №24 до контракту сторони погодили, що поставка товару здійснюється на умовах DAT м. Одеса (Україна).
Базис поставки DAP Інкотермс - 2010 передбачає обов`язок продавця укласти договір перевезення товару до місця поставки та понести витрати замовника за таким договором.
Тобто, у продавця наявний обов`язок укласти договір з перевізником щодо поставки товару до місця визначеного в зовнішньоекономічному контракті та оплаті ним таких транспортних витрат.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи митного органу щодо необхідності виокремлення у митній вартості товару витрат на перевезення, оскільки відповідно до умов контракту поставка товару здійснюється на умовах DAT м. Одеса, Україна, що передбачає включення транспортних витрат до загальної вартості товару, яку сплачує покупець.
Також, необґрунтованими посилання митного органу на прайс-лист як підставу витребування додаткових документів, враховуючи наступне.
Згідно з ч.2 ст.53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Таким чином, основними документами, які підтверджують митну вартість товару, є зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), якщо рахунок сплачено, та банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару.
Як вірно було встановлено судом першої інстанції, позивачем з метою підтвердження митної вартості товару, до відповідача надано документи, які містять необхідну інформацію про товар, та його ціну, а саме: контракт з додатком до нього, інвойс та банківське платіжне доручення в іноземній валюті.
Між тим, митний орган зобов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали сумніви у заявленій митній вартості, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та достовірності, зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх оформленні.
Відповідачем не вказано будь-якого іншого обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; обґрунтованого математичного розрахунку ціни товару за одиницю (із зазначенням конкретних складових цього розрахунку), визначеної митницею у спірному рішенні.
Відповідно рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах (постанови ВС від 27.04.2020 року по справі №140/804/19, від 11.06.2020 року по справі №815/5464/16, від 30.04.2020 року по справі №820/231/16, від 31.03.2020 року, від 19.03.2020 року по справі №808/4127/15).
МК України встановлено, що при відсутності застережень щодо застосування основного методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу та наявності документів, перелік яких зазначений в ч. 2 ст.53 МК України застосовується саме основний метод визначення митної вартості товарів.
Згідно ст.57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) та другорядними методами: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Частинами 3,6 цієї статті визначено, що кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Частиною 8 статті 57 МКУ встановлено, що у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Таким чином, митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, проте такі функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди з задекларованою митною вартістю, до яких відносить, зокрема, проведення консультацій та обов`язок послідовного вибору методів визначення митної вартості товарів. 
Відповідно до пп. 2, 4 ст. 55 МКУ прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Між тим, спірне рішення про коригування митної вартості товарів такої інформації не містить, що не дає підстав вважати його обґрунтованим та мотивованим у контексті положень пунктів 2, 4 ч.2 ст.55 МКУ.
Верховний Суд у своїх постановах від 25 лютого 2020 року по справі №260/718/19; та від 27 квітня 2020 року по справі №140/804/19 наголошував, що різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.
Верховний Суд вважав за необхідне зауважити, що рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися виключно на інформації ЄАІС ДФС України, оскільки порядок її формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання її даних суб`єктами господарських відносин при здійсненні ними зовнішньоекономічної діяльності Митним кодексом України не передбачено. Також, слід врахувати, що в ЄАІС ДФС України відсутня інформація про коригування заявленої митної вартості товарів, а також інформація щодо судових рішень з питань визначення митної вартості товарів та методів її визначення, у зв`язку з чим така інформаційна база не містить всіх об`єктивних даних щодо імпортованих в Україну товарів, які підтверджуються документально та підлягають обчисленню.
У постанові від 30.04.2020 по справі №820/231/16 Верховний Суд вказує, що отримана з Центральної бази даних ЄАІС ДМСУ інформація про вантажну митну декларацію, на яку митний орган посилається при коригуванні митної вартості, не є достатнім доказом ціни, за яку відповідну партію товару було дійсно імпортовано до України, оскільки при здійсненні контролю за коригуванням митної вартості, проведеним митним органом за другорядним методом, митний орган повинен довести, що: відповідний товар за певною митною вартістю був дійсно ввезений до України; що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування(якщо воно приймалося) не було оскаржене до суду та скасоване судом. Тоді як матеріали справи таких доказів не містять.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем здійснено коригування митної вартості товару на підставі відомостей бази даних, оскільки за попередньою МД №UA125110/2019/401532 від 30.01.2019 року, вартість товару є більшою, ніж заявлено декларантом.
Однак, вказана МД не може бути врахована для коригування митної вартості товару за МД позивача, оскільки товар за попередньою МД поставлено на інших умовах поставки СІР, що може впливати на різницю між митною вартістю товарів.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам митного органу, не дослідив усіх обставин справи та помилково дійшов висновку про відсутність підстав для коригування митної вартості товару, колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджується, що декларантом до митного оформлення було подано повний пакет основних документів, передбачених частиною другою статті 53 Митного кодексу України, а саме контракт із додатком, інвойс та банківські платіжні документи, які у своїй сукупності містили достатні, об`єктивні та документально підтверджені відомості щодо ціни товару, яка фактично була сплачена, та складових митної вартості. При цьому, митним органом не доведено наявності передбачених частиною третьою статті 53 МК України обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих документів, оскільки зазначені відповідачем розбіжності фактично зводяться до формальних зауважень, які самі по собі не свідчать про недостовірність заявленої митної вартості.
Не беруться колегією суддів до уваги доводи апелянта про відсутність документального підтвердження витрат на транспортування, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, поставка товару здійснювалася на умовах DAT м. Одеса відповідно до Incoterms 2010, що передбачає включення витрат на транспортування до загальної ціни товару та покладення обов`язку щодо організації й оплати перевезення на продавця. За таких обставин, вимога митного органу щодо окремого підтвердження транспортних витрат не ґрунтується на умовах контракту та положеннях митного законодавства.
Також, не береться колегією суддів до уваги посилання апелянта на правомірність застосування резервного методу визначення митної вартості на підставі даних ЄАІС, оскільки саме лише посилання на відомості автоматизованої інформаційної системи без належного аналізу характеристик товару, умов поставки та без доведення факту ввезення аналогічного товару за зазначеною митною вартістю не може вважатися достатнім та самостійним доказом правомірності коригування митної вартості, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Крім того, використана митницею для порівняння митна декларація стосувалася товару, ввезеного на інших умовах поставки, що виключає її автоматичне застосування як релевантного джерела для коригування.
Доводи апелянта про невмотивованість рішення суду першої інстанції колегія суддів також відхиляє, оскільки оскаржуване рішення містить належну оцінку доказів, мотиви відхилення позиції відповідача та правове обґрунтування висновків суду, а незгода апелянта із такими висновками сама по собі не свідчить про порушення судом вимог статей 242 та 246 КАС України.
Вказані вище та всі інші доводи та аргументи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.
При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належні докази, що підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Київської митниці залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2025 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.